Jose Saramago

Eseu despre orbire

„Dacă poţi privi, vezi.

Dacă poţi vedea, observă.”

  Cartea sfaturilor

  Discul galben se ilumina. Două automobile din faţă accelerară înainte să se aprindă lumina roşie. Deasupra trecerii de pietoni se ivi desenul omului verde. Oamenii care aşteptau porniră să traverseze strada călcând peste dungile albe, vopsite pe cuvertura neagră de asfalt, nimic nu seamănă mai puţin cu o zebră, totuşi aşa i se spune. Şoferii, nerăbdători, cu piciorul pe pedala de ambreiaj, îşi ţineau maşinile încordate, avansând, dând înapoi, ca nişte bidivii nervoşi ce presimt plesnetul biciului. Pietonii trecuseră acum, însă semnalul de voie pentru maşini va mai întârzia câteva secunde, unii pretind că această zăbavă, în aparenţă atât de neînsemnată, înmulţită cu miile de semafoare existente în oraş şi cu schimbările succesive ale celor trei culori ale fiecăruia, reprezintă una dintre cauzele cele mai importante ale gâtuirilor circulaţiei rutiere, sau ale ambuteiajelor, dacă vrem să folosim termenul curent.

  Lumina verde s-a aprins în sfârşit, brusc maşinile au demarat, dar pe dată s-a băgat de seamă că nu porniseră toate. Prima din şirul din mijloc stă pe loc, are probabil o problemă mecanică oarecare, acceleraţia desprinsă, schimbătorul de viteze înţepenit, sau vreo stricăciune la sistemul hidraulic, frâne blocate, sistem electric avariat, dacă nu cumva i s-a terminat pur şi simplu benzina, n-ar fi prima dată că se întâmplă. Noul grup de pietoni care se adună pe trotuare îl vede pe şoferul imobilizat gesticulând în dosul parbrizului, în timp ce maşinile din spate claxonează frenetic. Câţiva şoferi au sărit acum în stradă, gata să împingă automobilul rămas în pană, să nu mai împiedice traficul, bat furios în geamurile închise, omul dinăuntru îşi întoarce capul spre ei, la stingă, la dreapta, se vede că strigă ceva, după mişcările buzelor se înţelege că repetă un cuvânt, nu unul, două, într-adevăr aşa e, după cum se constată când cineva, în sfârşit, reuşeşte să deschidă o uşă, Sunt orb.

  Nimeni n-ar fi spus. Examinaţi aşa cum se poate în acest moment, pe fugă, ochii omului par sănătoşi, irisul se prezintă neted, luminos, scle-rotica albă, compactă ca porţelanul. Pleoapele lărgite, pielea crispată a feţei, sprâncenele arcuite deodată, toate astea, oricine îşi poate da seama, arată că e răvăşit de spaimă. Cu o mişcare rapidă, ce era la vedere dispare în dosul pumnilor încleştaţi ai bărbatului, de parcă ar fi încercat să reţină înăuntrul minţii ultima imagine captată, o lumină roşie, rotundă, de pe un semafor. Sunt orb, sunt orb, repeta cu disperare în timp ce îl ajutau să iasă din maşină, iar lacrimile, ţâşnind, îi făceau să pară mai strălucitori ochii despre care spunea că sunt morţi. Trece, o să vedeţi că trece, câteodată e de la nervi, spuse o femeie. Semaforul îşi schimbase din nou culoarea, trecătorii curioşi se apropiau de grup, iar şoferii din spate, care nu ştiau ce se în-tâmplă, protestau împotriva, credeau ei, unui obişnuit accident de circulaţie, vreun far spart, niscai bară îndoită, nimic n-ar putea justifica agitaţia, Chemaţi poliţia, ţipau, ridicaţi rabla asta. Orbul implora, Vă rog, să mă ducă cineva acasă. Femeia care vorbise despre nervi îşi dădu cu părerea c-ar fi trebuit să cheme o ambulanţă, să-1 ducă pe bietul om la spital, dar orbul spuse nu, nu asta voia, cerea doar să fie condus până la uşa clădirii unde locuieşte, E la doi paşi, faceţi-mi un bine. Dar maşina, întrebă un glas. Alt glas răspunse, Cheia e la locul ei, urcaţi maşina pe trotuar. Nu e nevoie, interveni a treia voce, am eu grijă de maşină şi îl însoţesc eu pe domnul acasă. Se auziră murmure de aprobare. Orbul se simţi prins de braţ, Veniţi, veniţi cu mine, îi spunea acelaşi glas. îl ajutară să se aşeze pe locul de lângă şofer, îi ataşară centura de siguranţă, Nu văd, nu văd, murmura printre lacrimi, Spuneţi-mi unde locuiţi, îi ceru celălalt. Prin geamurile maşinii pândeau chipuri vorace, avide de noutate. Orbul îşi ridică palmele în dreptul ochilor, le agită, Nimic, parcă aş sta în ceaţă, parcă aş fi căzut într-o mare de lapte, Dar orbirea nu e aşa, spuse celălalt, orbirea se spune că e neagră, Dar eu văd numai alb, Poate c-avea dreptate cucoana, o fi de la nervi, nervii sunt lucrul aracului, Eu ştiu foarte bine ce e, o nenorocire, da, o nenorocire, Spuneţi-mi unde staţi, vă rog, în acelaşi timp se auzi sforăitul motorului. Bâlbâindu-se, ca şi cum lipsa vederii îi slăbise memoria, orbul pronunţă o adresă, apoi spuse, Nu ştiu cum as putea să vă mulţumesc, iar celălalt replică, Ei, n-are importanţă, azi dumneata, mâine eu, nu ştim ce ne pregăteşte soarta, Aveţi dreptate, când am plecat azi-dimineaţă de acasă cine ar fi crezut c-o să păţesc aşa necaz. Se miră că mai stăteau pe loc, De ce nu plecăm, întrebă, E roşu, răspunse celălalt, Ah, făcu orbul, şi începu din nou să plângă. De acum înainte nu va mai şti când e roşu.

  Aşa cum spusese orbul, casa lui era aproape. Dar trotuarele erau ocupate toate de automobile, n-au găsit spaţiu să parcheze maşina, de aceea au fost nevoiţi să caute un loc pe o stradă transversală. Acolo, spaţiul era atât de îngust încât locul de lângă şofer se afla la numai câteva degete de perete, drept care orbul, ca să nu se chinuie târându-se de pe un loc pe altul, cu schimbătorul de viteze şi volanul în cale, a trebuit să coboare primul. Dezorientat, în mijlocul străzii, simţind că-i fuge pământul de sub picioare, încercă să-şi domine disperarea care-i urca în gât. îşi agita mâinile în faţa ochilor, nervos, de parcă ar fi înotat în ceea ce numise o mare de lapte, şi aproape că deschise gura ca să strige după ajutor, când, în ultima clipă, mâna celuilalt îi atinse uşor braţul, Calmaţi-vă, vă conduc. Merseră foarte încet, de teamă să nu cadă, orbul îşi târşâia picioarele, potic-nindu-se în denivelările asfaltului, Aveţi răbdare, aproape am ajuns, murmură celălalt, şi puţin mai târziu îl întrebă, E cineva acasă să aibă grijă de dumneavoastră, iar orbul îi răspunse, Nu ştiu, soţia mea cred că n-a venit încă de la serviciu, eu s-a întâmplat să plec azi mai devreme şi uite ce-am păţit, O să vedeţi că nu-i nimic grav, n-am auzit niciodată să fi orbit cineva aşa deodată, Şi eu care mă lăudam că nu port ochelari, n-am avut niciodată nevoie, Vedeţi. Ajunseră la uşa clădirii, două femei din vecini urmăreau curioase scena, uite-1 pe vecin cum e adus de braţ, însă niciuna nu se gândi să întrebe, V-a intrat ceva în ochi, nu le-a trecut prin minte, aşa că el nu poate răspunde, Da, mi-a intrat o mare de lapte. Ajunşi înăuntru, orbul rosti, Vă mulţumesc din suflet, iertaţi bătaia de cap pe care v-am provocat-o, de aici mă descurc singur, Ei, asta-i bună, urc cu dumneavoastră, nu m-aş simţi bine dacă v-aş lăsa aici. Intrară cu greu în ascensorul strâmt, La ce etaj staţi, La trei, nu vă imaginaţi ce recunoscător vă sunt, Nu-mi mulţumiţi, azi dumneavoastră, Da, aveţi dreptate, mâine dumneavoastră. Ascensorul se opri, ieşiră, Vreţi să vă ajut să deschideţi uşa, Mulţumesc, cred că pot s-o fac singur. Scoase din buzunar un mic inel cu chei, le pipăi, una câte una, pe partea dinţată, spuse, Asta trebuie să fie, şi atingând broasca cu vârfurile degetelor de la mâna stingă, încercă să deschidă uşa, Nu e asta, Daţi-mi voie să vă ajut. Uşa se deschise la a treia încercare. Atunci orbul întrebă, Eşti acasă. Nimeni nu răspunse, iar el, Ce-am spus eu, n-a venit încă. Cu mâinile întinse, bâjbâind, o luă pe coridor, apoi se întoarse cu grijă, orientându-şi faţa în direcţia unde credea că se află celălalt, Nu ştiu cum să vă mulţumesc, rosti, Nu mi-am făcut decât datoria, explică bunul samaritean, nu-mi mulţumiţi, apoi adăugă, Vreţi să vă ajut să vă aşezaţi, să vă ţin companie până se întoarce soţia dumneavoastră. Deodată zelul i se păru suspect orbului, evident că nu va lăsa în casă o persoană necunoscută care, în fond, putea prea bine să se gândească, chiar în acest moment, cum să-1 imobilizeze, să-1 lege şi să-1 amuţească pe un biet orb fără apărare, pentru ca apoi să pună mâna pe tot ce-ar fi găsit valoros. Nu e nevoie, nu vă deranjaţi, spuse, mă descurc, şi repetă în timp ce închidea încetişor uşa, Nu e nevoie, nu e nevoie.

  Suspină uşurat auzind zgomotul ascensorului. Cu un gest maşinal, fără să-şi amintească în ce stare se află, îndepărtă capacul de pe vizorul uşii şi aruncă o privire afară. De cealaltă parte era un zid alb. Simţea contactul cercului metalic pe arcada sprâncenei, atingea cu genele minuscula lentilă, dar nu putea să vadă, albul insondabil acoperea totul. Ştia că e acasă, recunoştea mirosul, atmosfera, liniştea, distingea mobilele şi obiectele după atingere, trecându-şi degetele pe deasupra, uşor, dar simţea de asemenea că toate încep să se dilueze într-o dimensiune stranie, fără direcţii sau puncte de referinţă, fără nord sau sud, fără sus şi jos. Aşa cum a făcut probabil oricine, se jucase uneori în adolescenţă de-a Ce-ar fi să orbesc, şi ajunsese la concluzia, după cinci minute cu ochii închişi, că orbirea, fără îndoială o teribilă nenorocire, ar putea fi cu toate acestea relativ suportabilă dacă victima ei şi-ar păstra suficientă memorie, nu doar a culorilor, ci şi a formelor şi a planurilor, a suprafeţelor şi contururilor, presu-punând, bineînţeles, că pomenita orbire nu e din născare. Ajunsese chiar să creadă că întunericul în care trăiau orbii nu era, de fapt, decât simpla absenţă a luminii, că ceea ce numim orbire nu face decât să ascundă aparenţele fiinţelor şi lucrurilor, lăsându-le intacte în dosul vălului ei negru. Acum, dimpotrivă, iată că se trezise cufundat într-un alb atât de luminos, atât de absolut, încât mai curând devora decât absorbea, nu doar culorile, ci şi obiectele şi fiinţele, făcându-le astfel dublu invizibile.

  Deplasându-se spre sufragerie, şi, în ciuda prudentei încetineli cu care înainta, trecându-şi mâna şovăitoare de-a lungul peretelui, răsturnă pe podea o vază de flori la care nu se aşteptase. O uitase, sau soţia lui o lăsase acolo când plecase la serviciu, cu intenţia de a o aşeza mai târziu la locul potrivit. Se aplecă vrând să evalueze gravitatea dezastrului. Apa se împrăştiase pe parchetul ceruit. încercă să adune florile, dar uită de sticla spartă, o ţandăra lungă, foarte ascuţită, i se înfipse într-un deget, şi el reîncepu să lăcrimeze de durere, de abandon, ca un copil, orbit de alb în mijlocul unei case care, o dată cu apropierea serii, începea să se întunece. Fără să lase florile din mână, simţind cum îi curge sângele, se răsuci ca să-şi scoată batista din buzunar şi, de bine, de rău, îşi bandajă degetul. Apoi, bâjbâind, poticnindu-se, dând ocol mobilelor, păşind cu grijă ca să nu se împiedice de covor, ajunse la canapeaua unde el şi soţia stăteau la televizor. Se aşeză, puse florile pe genunchi, şi, cu mare grijă, desfăcu batista. Sângele, lipicios la atingere, îl tulbură, probabil pentru că nu-1 putea vedea, sângele devenise o vâscozitate fără culoare, ceva, într-un anume fel străin, care totuşi îi aparţinea, ca o ameninţare, încet, pipăind uşor cu mâna sănătoasă, căută ciobul subţire de sticlă, ascuţit ca o spadă minusculă, si, ţinându-şi degetul mare şi arătătorul ca pe un cleşte, reuşi să-1 smulgă, îşi înveli din nou în batistă degetul maltratat, apăsând cu putere ca să oprească sângele, şi, resemnat, obosit, se rezemă de canapea. După câteva clipe, printr-unul din acele dese abandonuri ale trupului, care alege, ca să renunţe, anumite momente de angoasă sau disperare, când, dacă s-ar guverna exclusiv după logică, toţi nervii ar trebui să fie treji şi tensionaţi, îl cuprinse un soi de sfârşeală, mai curând somnolenţă decât un somn adevărat, dar la fel de grea. Imediat visă că se juca de-a Şi dacă aş fi orb, în vis îşi închidea şi-şi deschidea ochii de multe ori, şi, de fiecare dată, ca şi cum s-ar fi întors dintr-o călătorie, găsea aştep-tându-1, ferme şi nealterate, toate formele şi culorile, lumea aşa cum o ştia. Sub această siguranţă liniştitoare percepea, totuşi, măcinarea surdă a unei îndoieli, poate că era un vis înşelător, un vis din care avea să se trezească mai devreme sau mai târziu, fără să ştie, în acel moment, ce realitate îl aştepta. Apoi, dacă asemenea cuvânt are vreun sens aplicat vertijului care nu durase decât câteva clipe, acum în starea de semiveghe care precede deşteptarea, chibzui cu seriozitate dacă era bine să rămână în asemenea nesiguranţă, mă trezesc, nu mă trezesc, tot vine un moment când n-ai altă soluţie decât să rişti, Ce fac eu aici, cu florile astea pe genunchi şi cu ochii închişi, parcă mi-ar fi teamă să-i deschid, Ce faci tu aici, dormind, cu florile astea pe genunchi, îl întreba soţia.

  Nu aşteptă răspunsul. Ostentativ, se apucase să adune resturile glastrei şi să şteargă parchetul, în timp ce bombănea, cu o iritare pe care nu încerca s-o ascundă, Ai fi putut să faci tu asta, în loc să adormi, de parcă n-ar fi treaba ta. El nu vorbi, îşi proteja ochii în dosul pleoapelor strânse, străbătut deodată de un gând, Dar dacă deschid ochii şi văd, se întreba, cuprins de o speranţă neliniştită. Femeia se apropie, observă batista pătată de sânge, enervarea i se risipi într-o clipă, Oh, săracul de tine, cum ai păţit asta, întreba înduioşată, în timp ce desfăcea bandajul improvizat. Atunci el îşi dori cu toată puterea s-o vadă pe femeia îngenuncheată în faţa lui, aşa cum ştia că se află, dar, convins că n-o va vedea, deschise ochii, Bine că te-ai trezit, somnorosule, rosti ea, cu un zâmbet. Se lăsă o tăcere, apoi el spuse, Sunt orb, nu te văd. Femeia îl certă, Nu mai spune prostii, cu unele lucruri nu se glumeşte, Ce n-aş da să fie o glumă, dar adevărul e că sunt orb, nu mai văd nimic, Te rog, mă sperii, uită-te la mine, aici, sunt aici, lumina e aprinsă, Ştiu că eşti aici, te aud, te ating, îmi imaginez că ai aprins lumina, dar sunt orb. Ea începu să plângă, se agăţă de el, Nu e adevărat, spune-mi că nu e adevărat. Florile alunecaseră pe jos, pe batista pătată, sângele reîncepuse să picure din degetul rănit, iar el, de parcă ar fi vrut să spună că dracul nu era atât de negru, murmură, Văd totul alb, şi zâmbi cu tristeţe. Femeia se aşeză lângă el, îl îmbrăţişa strâns, îi sărută cu grijă fruntea, obrajii, îi sărută cu delicateţe ochii, O să vezi c-o să treacă, nu eşti bolnav, nimeni nu orbeşte aşa de la o clipă la alta, Poate, Spune-mi cum s-a întâmplat, ce-ai simţit, când, unde, nu, încă nu, aşteaptă, mai întâi trebuie să vorbim cu un medic de ochi, cunoşti pe vreunul, Nu, nici tu nici eu nu purtăm ochelari, Dar dacă te-aş duce la spital, Pentru ochi care nu văd nu cred că au servicii de urgenţă, Ai dreptate, cel mai bine e să ne ducem direct la un medic, o să caut în cartea de telefon un cabinet aproape de noi. Se ridică, îl mai întrebă, Observi vreo deosebire, Nu, niciuna, spuse el, Atenţie, sting lumina, spune-mi ce se întâmplă, acum, Nimic, Nimic, cum adică, Nimic, văd totul alb, pentru mine parcă n-ar fi noapte.

  Orbul o auzea pe femeie răsfoind rapid paginile cărţii de telefon, încercând să-şi reţină lacrimile, suspinând, spunând într-un târziu, Ăsta e bun, sper să ne poată primi. Formă numărul, întrebă dacă era cabinetul, putea vorbi cu domnul doctor, nu, nu, domnul doctor nu mă cunoaşte, dar e un caz foarte urgent, da, înţeleg, vă spun dumneavoastră, dar vă rog să-i transmiteţi domnului doctor, soţul meu a orbit pe neaşteptate, da, da, aşa cum vă spun, într-o secundă, nu, nu e pacientul domnului doctor, soţul meu nu poartă ochelari, n-a purtat niciodată, da, are vedere foarte bună, ca şi mine, şi eu văd bine, ah, mulţumesc foarte mult, aştept, aştept, da, domnule doctor, da, dintr-o dată, spune că vede totul alb, nu ştiu cum s-a întâmplat, n-am avut timp să-1 întreb, de abia m-am întors acasă şi 1-am găsit în starea asta, vreţi să-1 întreb, ah, vă mulţumesc foarte mult, domnule doctor, venim imediat, imediat. Orbul se ridică, Aşteaptă, îi spuse femeia, lasă-mă să-ţi bandajez mai întâi degetul, dispăru câteva momente, se întoarse cu o sticluţă de apă oxigenată, alta de mercurocrom, vată, o cutiuţă de pansamente rapide, în timp ce se ocupa de el îl întrebă, Unde ai lăsat maşina, şi brusc, Dar tu, în starea asta, nu puteai să conduci, erai acasă când, Nu, s-a întâmplat pe stradă, când aşteptam la un semafor, cineva a avut amabilitatea să mă conducă, maşina a rămas pe o străduţă din apropiere, Bine, să coborâm, aştepţi jos, la uşă, să mă duc s-o iau, unde ai pus cheile, Nu ştiu, el nu mi le-a dat înapoi, El, cine, Bărbatul care m-a adus acasă, era un bărbat, Poate că le-ai lăsat pe aici, pe undeva, mă duc să mă uit, N-are rost să le cauţi, n-a intrat, Dar cheile trebuie să fie pe undeva, Probabil c-a uitat, le-a luat fără să-şi dea seama, Numai asta ne mai lipsea, Le luăm pe ale tale, vedem după aceea, Bine, să mergem, dă-mi mâna. Orbul spuse, Decât să rămân aşa, mai bine îmi pun capăt vieţii, Te rog, nu spune prostii, ne-ajunge nenorocirea asta, Eu sunt orbul, nu tu, tu nu poţi să ştii cum este, Medicul o să te facă bine, vei vedea, Voi vedea.

  Au ieşit din casă. Jos, la intrare, femeia aprinse lumina şi-i şopti la ureche, Aşteaptă-mă aici, dacă apare vreun vecin, vorbeşte-i cu naturaleţe, spune-i că mă aştepţi, cine se uită la tine nu-şi dă seama că nu vezi, nu e cazul să afle tot cartierul, Da, dar să nu întârzii. Femeia ieşi în grabă. Nu intră şi nu ieşi nici un vecin. Din experienţă, orbul ştia că scara va fi luminată doar atâta timp cât se va auzi mecanismul contorului automat, de aceea, apăsa pe buton de câte ori se făcea linişte. Lumina, această lumină, devenise zgomot pentru el. Nu înţelegea de ce zăbovea femeia, strada era aproape, optzeci, o sută de metri, Dacă mai întârziem, medicul o să plece, îşi spuse. Fără să vrea făcu un gest maşinal, îşi ridică mâna stingă plecându-şi ochii să vadă cât e ceasul, îşi strânse buzele ca şi cum 1-ar fi străpuns o durere bruscă, şi mulţumi sorţii că n-apăruse în clipa aceea vreun vecin, la primul cuvânt ar fi izbucnit în lacrimi. O maşină se opri pe stradă, în sfârşit, se gândi, dar pe dată îl nedumeri zgomotul făcut de motor, E un diesel, un taxi, rosti, şi apăsă din nou pe întrerupătorul de la lumină. Soţia intră, nervoasă, zdruncinată, Sfântul care te-a protejat, sufletul milos, ne-a furat maşina, Nu se poate, n-ai văzut bine, Sigur c-am văzut bine, eu văd bine, ultimele cuvinte îi scăpară fără voie, Ai spus că maşina e pe strada din spate, se corectă ea, dar nu e, ori poate aţi lăsat-o altundeva, Nu, nu, acolo era, sunt sigur, Ei, a dispărut, Deci cheile, A profitat de tulburarea ta, de disperarea în care ai căzut, şi ne-a jefuit, Şi eu care nici măcar n-am vrut să-1 las să intre în casă, de frică, dacă rămânea să-mi ţină companie până când te-ai întors, n-ar mai fi putut să ne fure maşina, Să mergem, ne aşteaptă taxiul, îţi jur că mi-aş da un an din viaţă ca să orbească şi javra aia, Nu vorbi aşa de tare, Şi să fie jefuit de tot ce are, Poate c-o aduce înapoi, Ah, bineînţeles, mâine o să ne bată la uşă să se scuze c-a luat-o din greşeală şi să întrebe cum te mai simţi.

  Tăcură apoi până când ajunseră la cabinetul medicului. Ea încerca să-şi alunge din minte furtul maşinii, strângea cu tandreţe mâinile soţului între ale sale, în timp ce el, cu capul în jos, ca să nu-i poată zări ochii şoferul prin oglinda retrovizoare, se întreba cum era cu putinţă ca aşa ceva să i se întâmple tocmai lui, Mie, de ce. îi ajungeau la urechi zgomotele traficului, câte un glas mai puternic când taxiul se oprea, aşa se întâmplă uneori, încă dormim, dar iată că sunetele exterioare străpung vălul inconştienţei în care suntem învăluiţi, ca într-un linţoliu alb. Ca într-un linţoliu alb. îşi clătină capul gemând, soţia îi atinse uşor faţa, parcă spunându-i Linişteşte-te, sunt aici, iar el îşi lăsă capul pe umărul ei, fără să-i pese ce va crede şoferul, Dacă ai fi ca mine, n-ai mai putea tu să conduci, gândi copilăreşte, şi, fără să observe absurditatea frazei, se felicită pentru că, în atâta disperare, fusese în stare să formuleze un raţionament logic. Ieşind din taxi, sprijinit discret de soţie, părea calm, dar, la intrarea în cabinet, unde urma să-şi afle soarta, o întrebă cu un murmur tremurător, Cum voi fi când voi ieşi de aici, şi îşi clătină capul ca unul care nu mai speră nimic.

  Femeia o informă pe recepţioneră că era persoana care îi telefonase acum o jumătate de oră din cauza soţului, iar ea îi conduse într-o sală unde aşteptau alţi pacienţi. Era un bătrân cu o legătură neagră peste un ochi, un băieţel care părea strabic însoţit de o femeie care era probabil maică-sa, o fată cu ochelari negri, alte două persoane fără semne particulare vizibile, dar nici un orb, orbii nu merg la oftalmolog. Femeia îşi conduse soţul până la un scaun liber, şi, nemaifiind altul disponibil, rămase în picioare lângă el, Va trebui să aşteptăm, îi şopti la ureche. El înţelese motivul, auzise vocile celor din jur, acum îl copleşea o nelinişte diferită, cu cât va întârzia mai mult medicul, cu atât orbirea va deveni mai profundă, şi deci incurabilă, fără speranţă. Se mişcă în scaun, neliniştit, voia să-şi mărturisească neliniştea soţiei, dar, în clipa aceea, se deschise uşa şi asistenta li se adresă, Intraţi, vă rog, şi către ceilalţi pacienţi, E ordinul domnului doctor, e un caz urgent. Mama băiatului strabic protestă că dreptatea e dreptate, ea era prima, aşteptând de peste o oră. Ceilalţi pacienţi o sprijiniră în şoaptă, dar niciunul, nici măcar ea, nu găsiră prudent să insiste, dacă se supără medicul şi îi face să plătească impertinenţa făcându-i să aştepte şi mai mult, s-a mai văzut. Bătrânul cu ochiul bandajat se arătă mărinimos, Lăsaţi-1, săracul, are necazuri mai mari decât noi. Orbul nu auzi, intraseră în cabinetul medicului, soţia spunea, Vă mulţumim pentru bunătate, domnule doctor, povestea e că soţul meu, se întrerupse, în realitate nu ştia ce se întâmplase, ştia doar că bărbatul ei era orb şi că li se furase maşina. Medicul spuse, Luaţi loc, vă rog, se apropie de pacient ajutându-1 să se aşeze, iar apoi, atingându-i mâna, i se adresă direct, Spuneţi-mi ce se întâmplă. Orbul spuse că, în timp ce aştepta în maşină să se schimbe stopul, s-a trezit deodată că nu mai vede, câţiva au sărit să-1 ajute, o femeie în vârstă după voce spusese că poate era din pricina nervilor şi apoi un bărbat 1-a dus acasă pentru că singur nu se mai descurca, Văd totul alb, domnule doctor. Nu pomeni de furtul automobilului.

  Medicul îl întrebă, Aţi mai păţit asta înainte, la fel ca acum, sau ceva asemănător, Niciodată, domnule doctor, nici măcar n-am nevoie de ochelari, Şi spuneţi că s-a întâmplat brusc, Da, domnule doctor, Ca o lumină care se stinge, Mai degrabă ca o lumină care se aprinde, In ultimele zile aţi simţit ceva deosebit la ochi, Nu, domnule doctor, Există, sau a existat, vreun caz de orbire în familie, La rudele pe care le-am cunoscut sau de care am auzit, nimeni, Suferiţi de diabet, Nu, domnule doctor, De sifilis, Nu, domnule doctor, De hipertensiune arterială sau intracraniană, Intracraniana, nu ştiu, de cealaltă nu, ni se fac controale la serviciu, V-aţi lovit puternic la cap, astăzi sau ieri, Nu, domnule doctor, Ce vârstă aveţi, Treizeci şi opt, Bine, haideţi să examinăm ochii. Orbul îi deschise larg, ca pentru a facilita examinarea, dar medicul îl luă de un braţ şi îl instala în spatele unui aparat pe care cineva cu imaginaţie poetică 1-ar putea vedea ca pe un nou model de confesional, în care ochii au înlocuit cuvintele, confesorul uitându-se direct în sufletul păcătosului, Rezemaţi-vă aici bărbia, recomandă, ţineţi ochii deschişi, nu vă mişcaţi. Femeia se apropie de bărbat, îi puse mâna pe umăr, spuse, O să vezi că totul se rezolvă. Medicul ridică şi coborî sistemul binocular de lângă el, învârti nişte şuruburi mici şi începu examenul. Nu găsi nimic pe cornee, nimic pe sclerotică, nimic pe iris, nimic pe retină, nimic pe cristalin, nimic pe macula Iuţea, nimic pe nervul optic, nimic pe nicăieri. Se îndepărtă de aparat, îşi frecă ochii, apoi luă examenul de la capăt, în tăcere, şi când îl termină din nou avea pe chip o expresie perplexă, N-am găsit nici o leziune, ochii dumneavoastră sunt perfecţi. Femeia îşi împreună mâinile într-un gest de bucurie şi exclamă, Ţi-am spus eu, ţi-am spus eu, totul o să fie bine. Fără să-i dea atenţie, orbul întrebă, Pot să-mi ridic bărbia, domnule doctor, Desigur, îmi cer scuze, Dacă ochii mei sunt perfecţi, cum spuneţi, atunci de ce sunt orb, Deocamdată nu ştiu, va trebui să facem un examen mai minuţios, analize, ecografie, encefalogramă, Credeţi că are vreo legătură cu creierul, E o posibilitate, dar nu cred, Cu toate astea, spuneţi că nu găsiţi nimic în neregulă la ochii mei, Aşa e, Nu înţeleg, Ce vreau să spun e că, dacă sunteţi într-adevăr orb, orbirea dumneavoastră, în acest moment, este inexplicabilă, Vă îndoiţi că sunt orb, Nici vorbă, problema este raritatea ca/ului, personal, de când sunt medic, n-am văzut niciodată un asemenea lucru, şi aş îndrăzni chiar să spun că aşa ceva nu s-a mai văzut în toată istoria oftalmologiei, Credeţi că are leac, în principiu, negăsind nici o leziune, nici malformaţii congenitale, răspunsul meu ar trebui să fie afirmativ, Dar se pare că nu este, Doar din prudenţă, doar pentru că nu vreau să vă dau speranţe care s-ar putea dovedi fără fundament, înţeleg, Asta e, Şi va trebui să urmez vreun tratament, să iau vreo doctorie, Deocamdată n-am să vă prescriu nimic, ar însemna să procedez orbeşte, Ce expresie potrivită, remarcă orbul. Medicul se prefăcu că nu aude, se îndepărtă de scaunul giratoriu pe care stătuse pentru observaţie, şi, în picioare, scrise pe o reţetă examenele şi analizele pe care le considera necesare, îi înmână foaia femeii, Poftiţi, doamnă, reveniţi cu soţul dumneavoastră când veţi avea rezultatele, dacă între timp starea dumnealui se schimbă, daţi-mi un telefon, Consultaţia, domnule doctor, Plătiţi recepţionerei. Ii însoţi până la uşă, bâigui o frază de încurajare, de genul O să vedem, o să vedem, nu trebuie să disperaţi, şi când se găsi din nou singur în mica baie anexă, se privi lung în oglindă, Ce-o mai fi şi asta, murmură. Apoi se întoarse în cabinet, o chemă pe asistentă, Cheamă-1 pe următorul, în noaptea aceea orbul visă că e orb.

  Oferindu-se să-1 ajute pe orb, omul care apoi îi furase maşina nu avea, în acel moment, nici o intenţie răuvoitoare, dimpotrivă, nu făcuse decât să asculte de sentimentele de generozitate şi altruism care sunt, aşa cum ştie toată lumea, două dintre cele mai pozitive caracteristici ale speciei umane, putând fi găsite până şi la criminalii mult mai înrăiţi decât acesta, un simplu hoţ de automobile fără speranţă de a avansa în carieră, exploatat de adevăraţii stăpâni ai afacerii, ei sunt cei care profită de pe urma nevoilor săracilor. La urma urmelor, nu e mare diferenţă între a ajuta un orb, pentru ca apoi să-i furi maşina, şi a îngriji un bătrân neputincios şi decrepit, cu ochii pe moştenire. Doar când ajunsese aproape de casa orbului îi veni firesc ideea, exact, aşa se poate spune, de parcă s-ar fi hotărât să cumpere un bilet de loterie numai pentru că-1 văzuse pe vânzător, n-a avut nici o presimţire, a cumpărat să vadă ce iese, resemnat dinainte cu ceea ce versatila şansă i-ar fi adus, ceva sau nimic, alţii ar spune c-a acţionat în funcţie de un reflex condiţionat al caracterului său. Cei sceptici în privinţa naturii umane, care sunt mulţi şi încăpăţânaţi, susţin că, dacă ocazia nu face întotdeauna hoţul, oricum e sigur că-1 ajută mult. Cât despre noi, ne vom permite să credem că, dacă orbul ar fi acceptat cea de-a doua ofertă a falsului samaritean, în acea ultimă clipă, când bunătatea încă ar mai fi putut precumpăni, vorbim de propunerea de a rămâne să-i ţină companie până la venirea soţiei, cine ştie dacă efectul responsabilităţii morale decurgând din încrederea astfel oferită n-ar fi inhibat tentaţia criminală, scoţând la iveală acea părticică luminoasă şi nobilă care oricând se poate descoperi până şi în sufletele pierdute, încheind la modul plebeu, cum ne tot dăscăleşte proverbul din bătrâni, orbul, vrând să-şi facă cruce, nasul şi 1-a spart.

  Conştiinţa morală, pe care atâţia nesăbuiţi au insultat-o şi chiar mai mulţi au renegat-o, e ceva care există şi a existat dintotdeauna, n-a fost o invenţie a filosofilor din Cuaternar, când sufletul abia era un proiect confuz. Cu trecerea timpului, plus activităţile convieţuirii şi schimburile genetice, am sfârşit punând conştiinţa în culoarea sângelui şi în sarea lacrimilor, şi, de parcă n-ar fi fost de ajuns, am făcut din ochi o oglindă întoarsă înăuntru, cu rezultatul, de multe ori, că ei dezvăluie fără reţinere ceea ce încercăm să negăm cu gura. Se mai adaugă la această situaţie, care e generală, circumstanţa particulară că, în spiritele simple, remuşcarea provocată de facerea de rău se contopeşte adesea cu spaime ancestrale de tot soiul, drept care pedeapsa răufăcătorului ajunge să fie, fără par sau piatră, de două ori cea meritată. Nu va fi cu putinţă, va să zică, în cazul de faţă, să deosebim cât era frică şi cât era conştiinţă chinuită în frământarea care 1-a cuprins pe hoţ de cum a pornit maşina. Fără îndoială, nu va fi niciodată liniştitor să stai pe locul cuiva care ţinea cu mâinile acelaşi volan în clipa când şi-a pierdut vederea, s-a uitat prin acest parbriz şi deodată n-a mai văzut, nu trebuie să ai multă imaginaţie pentru ca astfel de gânduri să trezească imunda şi târâtoarea fiară a terorii, iat-o cum îşi iţeşte capul. Dar şi remuşcarea, expresia agravată a unei conştiinţe, cum am spus mai înainte, sau, dacă vrem s-o descriem în termeni sugestivi, o conştiinţă cu dinţi muşcători, îi aducea în faţa ochilor imaginea orbului neajutorat închizând uşa, Nu e nevoie, nu e nevoie, spusese bietul de el, de acum înainte nu va mai fi în stare să facă un pas fără ajutor.

  Hoţul îşi concentra atenţia asupra circulaţiei, străduindu-se să nu-şi lase ocupată mintea de gânduri aşa de înspăimântătoare, ştia prea bine că nu-şi putea permite nici cea mai mică greşeală, nici cea mai mică neatenţie. Poliţia circula pe străzi, ajungea să-1 oprească unul, Vă rog, permisul de conducere şi buletinul, iarăşi închisoarea, viaţă haină. Se străduia să urmărească semafoarele, nu trecea pe roşu, respecta galbenul, aştepta cu răbdare să vină verdele. La un moment dat îşi dădu seama că începuse să se uite la lumini cu o fixitate care devenea obsesivă. Regla atunci viteza maşinii aşa încât să aibă tot timpul în faţă culoarea verde, chiar dacă, pentru a reuşi, trebuia să accelereze sau, dimpotrivă, să reducă viteza până la a-i scoate din sărite pe şoferii care veneau din spate, în cele din urmă, dezorientat, încordat peste măsură, sfârşi prin a băga maşina pe o stradă laterală, unde ştia că nu sunt semafoare, şi o parcă aproape fără să se uite, era un şofer bun. Se simţea pe punctul să facă un atac de nervi, exact aşa formulase, Sunt pe punctul să fac un atac de nervi. Se sufoca în automobil. Coborî geamurile pe ambele părţi, dar aerul de afară, dacă se mişca, nu răcorea atmosfera dinăuntru. Ce naiba fac, se întrebă. Garajul unde trebuia să ducă maşina era departe, într-o localitate din afara oraşului, dar în starea lui de spirit nu va reuşi să ajungă, Mă prinde un poliţist, ori am un accident, şi e şi mai rău, murmură. Se gândi atunci că cel mai bine ar fi să iasă puţin afară, să-şi aerisească minţile, Poate o să scap de gărgăunii din cap, acum, pentru că ăla a orbit, nu înseamnă că o s-o păţesc şi eu, nu e gripă să se ia, fac un tur şi îmi trece. Ieşi, nici nu era nevoie să închidă maşina, se întoarce imediat, şi se îndepărtă. Nu făcuse nici treizeci de paşi, când orbi.

  În cabinet, ultimul pacient primit a fost bătrânul cu suflet cumsecade, cel care spusese vorbe bune despre amantul care orbise pe nepusă masă. Venise doar ca să stabilească data operaţiei pentru o cataractă care apăruse la singurul ochi care-i rămăsese, fâşia neagră astupa lipsa celuilalt, n-avea nici o legătură cu ce avea acum. Astea sunt necazuri care vin o dată cu vârsta, îi spusese medicul cu ceva vreme în urmă, când creşte, o scoatem, după aceea n-o să mai recunoaşteţi lumea în care trăiţi. Când bătrânul cu legătură pe ochi ieşi, iar infirmiera spuse că nu mai erau pacienţi în sala de aşteptare, medicul luă fişa omului care îşi pierduse vederea, o citi o dată, de două ori, medita câteva minute şi, în cele din urmă, telefona unui coleg, purtând cu el următoarea conversaţie, Ştii ceva, azi am avut un caz extraordinar de bizar, un bărbat care şi-a pierdut complet vederea de la o clipă la alta, examinarea nu a arătat nici o leziune perceptibilă, nici indicii de malformaţii din naştere, spune că vede totul alb, e un soi de alb lăptos, dens, care i se lipeşte de ochi, încerc să redau cât mai bine descrierea pe care a făcut-o el, da, sigur că e subiectiv, nu, e un om tânăr, treizeci şi opt de ani, ai cunoştinţă de vreun caz asemănător, ai citit, ai auzit, aşa credeam şi eu, deocamdată nu văd nici o soluţie, ca să câştig timp, 1-am pus să facă analize, da, putem să-1 vedem împreună zilele viitoare, după cină o să mă uit prin cărţi, să revăd bibliografia, poate găsesc vreo pistă, da, ştiu, agnozia, orbirea psihică, se ştie, e incapacitatea de a recunoaşte ce se vede, da, şi eu m-am gândit la posibilitatea să fie o amauroză, dar aminteşte-ţi ce ţi-am spus la început, orbirea asta e albă, exact contrariul amaurozei, care înseamnă beznă totală, doar dacă nu există o amauroză albă, o beznă albă, ca să zic aşa, da, ştiu, aşa ceva nu s-a mai văzut, de acord, te sun mâine, îi spun că vrem să-1 examinăm amândoi. După ce termină conversaţia, medicul se rezemă de scaun, rămase aşa câteva minute, apoi se ridică, îşi scoase halatul cu mişcări obosite, lente. Se duse la baie să se spele pe mâini, dar, de astă dată, nu întrebă oglinda, metafizic, Ce-o mai fi şi asta, îşi recăpătase spiritul ştiinţific, faptul că agnozia şi amauroză erau identificate şi definite cu precizie în cărţi şi în practică nu însemna că nu pot să apară variante, mutaţii, dacă vorba este adecvată, şi iată că sosise ziua. Există o mie de motive pentru care creierul se închide, ca un vizitator târziu care şi-a găsit închisă propria uşă la întoarcerea acasă. Oftalmologul avea gusturi literare şi ştia să găsească citatul potrivit.

  Noaptea, după cină, îi spuse soţiei, Am avut azi la cabinet un caz ciudat, ar putea fi vorba de o variantă a orbirii psihice sau a amaurozei, dar până acum nu s-a mai constatat aşa ceva, Ce boli sunt astea, amauroză şi cealaltă, întrebă femeia. Medicul îi dădu o explicaţie accesibilă unei înţelegeri normale, care mulţumi curiozitatea nevestei, apoi îşi căută în bibliotecă tratatele de specialitate, unele vechi, de pe vremea facultăţii, altele recente, şi câteva atât de noi, încât nu avusese încă timp să le studieze. Căută în indexuri, apoi, metodic, se apucă să citească tot ce găsea despre agnozie şi amauroză, cu impresia incomodă de a se şti intrus într-un domeniu care nu era al lui, misteriosul teritoriu al neurochirurgiei, despre care avea puţine cunoştinţe. Târziu în noapte, împinse la o parte cărţile pe care le consultase, îşi frecă ochii obosiţi şi se rezemă de scaun. Acum lucrurile erau limpezi. Dacă ar fi agnozie, pacientul ar trebui să vadă ceea ce văzuse întotdeauna, nu s-ar produce nici o diminuare a acuităţii vizuale, ci pur şi simplu creierul ar deveni incapabil să recunoască un scaun acolo unde e un scaun, adică ar reacţiona în continuare corect la stimulii luminoşi purtaţi de nervul optic, dar, ca să folosim termeni familiari, pe înţelesul oamenilor cu informaţie puţină, şi-ar pierde capacitatea de a şti că ştie şi, cu atât mai mult, de a o spune, în ce priveşte amauroză, totul era clar. Pentru ca, într-adevăr, să fie vorba de ea, pacientul ar trebui să vadă totul negru, acceptându-se cu prudenţă, evident, verbul a vedea, când de beznă absolută e vorba. Orbul afirmase categoric că vedea, să acceptăm cu prudenţă verbul, o culoare albă uniformă, densă, de parcă ar fi fost cufundat cu ochii deschişi într-o mare de lapte. O amauroză albă, dincolo de contradicţia ei etimologică, ar fi şi o imposibilitate neurologică, de vreme ce creierul, care nu poate percepe imaginile, formele şi culorile realităţii, n-ar putea să îmbrace în alb, într-un alb continuu, ca o vopsea albă fără nuanţe, culorile, formele şi imaginile pe care aceeaşi realitate le prezintă unei vederi normale, oricât de problematic ar fi, întotdeauna, să vorbim, cu proprietate, de o vedere normală. Cu conştiinţa foarte limpede că a ajuns într-o fundătură de unde, în aparenţă, nu vedea nici o ieşire, medicul clătină din cap descurajat şi privi împrejur. Soţia lui se retrăsese, vag îşi aduse aminte că se apropiase o clipă şi îl sărutase pe păr, Mă duc la culcare, trebuie să fi spus, casa era învăluită în tăcere, pe masă cărţile împrăştiate, Ce-o mai fi şi asta, se întrebă, şi brusc se înfricoşa, ca şi cum el însuşi avea să orbească în clipa următoare şi o ştia. îşi reţinu respiraţia şi aşteptă. Nu se întâmplă nimic. Se întâmplă un minut mai târziu, în timp ce aduna cărţile ca să le pună la loc în bibliotecă. Mai întâi îşi dădu seama că nu-şi mai vede mâinile, apoi ştiu că e orb.

  Problema tinerei cu ochelari negri nu era gravă, avea numai o conjunctivită din cele mai simple, pe care medicamentul prescris de doctor o va rezolva în câteva zile, în timpul ăsta, nu e nevoie să vă mai spun, vă scoateţi ochelarii numai ca să dormiţi, îi spusese acesta. Gluma era veche, e de presupus că era transmisă de la o generaţie de oftalmologi la alta, dar efectul se repeta de fiecare dată, medicul zâmbea spunând-o, zâmbea pacientul auzind-o, iar în acest caz merita, fata avea dinţi frumoşi şi ştia să-i arate. Din naturală mizantropie ori prea multe dezamăgiri în viaţă, orice sceptic obişnuit, ştiutor al detaliilor vieţii acestei femei, ar insinua că farmecul zâmbetului ei nu e decât o stratagemă a profesiunii, afirmaţie răutăcioasă şi gratuită, pentru că el, zâmbetul, fusese frumos şi în timpurile nu prea depărtate când femeia era încă domnişoară, cuvânt perimat, de când viitorul era încă o scrisoare închisă iar curiozitatea de a o deschide de-abia se trezea. Simplificând totuşi, am putea s-o includem pe această femeie în clasa aşa-numitelor prostituate, însă complexitatea urzelii relaţiilor sociale, atât a celor diurne cât şi a celor nocturne, atât a celor verticale cât şi a celor orizontale, a epocii descrise aici, ne îndeamnă să ne moderăm tendinţa spre judecăţile peremptorii, definitive, defect de care, dintr-o exagerată suficienţă, poate că niciodată nu vom reuşi să scăpăm.

  Deşi e evident câţi nori sunt în Junona, nu e totuşi drept să ne încăpăţânăm să confundăm cu o zeiţă greacă ceea ce nu este decât o obişnuită masă de picături de apă plutind în atmosferă. Fără îndoială, această femeie se culcă pentru bani, ceea ce ne-ar îngădui, probabil, fără alte consideraţii, s-o categorisim ca fiind o adevărată prostituată, dar, ştiind că se culcă numai cu cine vrea şi când are chef, nu trebuie dispreţuită probabilitatea că atare diferenţă de drept n-ar îndreptăţi excluderea ei din gaşcă, înţeleasă ca un tot. Ca şi ceilalţi oameni, ea are o meserie şi, la fel ca ceilalţi, profită de orele libere ca să-i ofere plăceri trupului şi să-i satisfacă nevoile, cele particulare şi cele generale. Dacă nu intenţionăm s-o reducem la o definiţie primară, în concluzie va trebui să spunem despre ea că trăieşte cum îi place şi, pe deasupra, se şi bucură de plăcerile vieţii.

  Era noapte când ieşi din cabinet. Nu-şi scoase ochelarii, iluminatul străzilor o incomoda, mai ales reclamele. Intră într-o farmacie să cumpere medicamentul dat de medic, se decise să nu audă când vânzătorul care o servea se plânse ce nedrept e că anumiţi ochi sunt acoperiţi de geamuri negre, observaţie care nu numai că era impertinentă în sine, un asistent farmacist, închipuiţi-vă, dar îi şi contrazicea convingerea că ochelarii negri îi dădeau un aer de mister ameţitor, bun să stâr-nească interesul bărbaţilor care îi ieşeau în cale, interes pe care, eventual, 1-ar fi retribuit, dacă azi n-ar fi aşteptat-o cineva, o întâlnire de la care avea motive să aştepte numai lucruri bune, atât în ce priveşte partea materială cât şi celelalte satisfacţii. Bărbatul cu care se întâlnea îi era deja cunoscut, nu-i pasase auzind că ea nu-şi va putea scoate ochelarii, ordin pe care, de altfel, medicul încă nu i-1 dăduse, ba chiar i se păruse interesant, era ceva nou. La ieşirea din farmacie, tânăra chemă un taxi, pronunţă numele unui hotel. Tolănită pe scaun, gusta deja, dacă termenul e potrivit, distinctele şi multiplele senzaţii ale plăcerii senzuale, de la cea dinţii atingere versată a buzelor, de la prima mângâiere intimă, până la succesivele explozii ale unui orgasm care o va lăsa epuizată şi fericită, de parcă ar fi fost răstignită, doamne fereşte, într-un carusel orbitor şi vertiginos. Avem deci motive să conchidem că fata cu ochelari negri, dacă partenerul a ştiut să-şi îndeplinească satisfăcător obligaţia, ca ritm şi tehnică, plăteşte mereu dinainte şi dublu ceea ce încasează după aceea. In mijlocul acestor gânduri, fără îndoială pentru că tocmai plătise o consultaţie, ea se întrebă dacă n-ar fi momentul să urce, începând de azi, ceea ce, cu un zâmbitor eufemism, obişnuia să numească justul ei nivel de compensaţie.

  Ceru taximetristului să oprească mai înainte cu o stradă, se amestecă printre oamenii ce mergeau în aceeaşi direcţie, ca şi cum se lăsa purtată de val, anonimă şi fără nici o vină vizibilă. Intră în hotel cu un aer firesc, traversă holul spre bar. Ajunsese câteva minute mai devreme, trebuia deci să aştepte, ora întâlnirii fusese fixată precis. Ceru o răcoritoare, o bău calm, fără să privească pe nimeni, nu voia să fie confundată cu o vânătoare ordinară de bărbaţi. Puţin mai târziu, ca o turistă care urcă în cameră să se odihnească după ce şi-a petrecut după-amiaza în muzee, se îndreptă spre ascensor. Virtutea, cine n-o ştie, se loveşte mereu de obstacole în anevoiosul ei drum spre perfecţiune, însă păcatul şi viciul sunt atât de favorizate de soartă încât, de îndată ce a ajuns în faţa liftului s-au şi deschis uşile. Au ieşit doi oaspeţi, o pereche vârstnică, ea a intrat, a apăsat pe butonul de la trei, trei sute doisprezece era numărul unde era aşteptată, aici e, bătu discret la uşă, zece minute mai târziu era goală, după cincisprezece gemea, după optsprezece murmura cuvinte de amor pe care nu mai trebuia să-1 simuleze, după douăzeci începuse să-şi piardă capul, la douăzeci şi unu simţi că trupul i se topeşte de plăcere, la douăzeci şi două ţipă, Acum, acum, şi când îşi reveni, epuizată şi fericită, Şi acum văd totul alb.

  Pe hoţul automobilului 1-a dus un poliţist acasă. Circumspectul şi milosul agent al autorităţii n-avea cum să-şi imagineze că ducea de braţ un delincvent înrăit, nu pentru a-1 împiedica să scape, ci pur şi simplu pentru ca bietul om să nu se împiedice şi să cadă. în schimb, ne este foarte uşor să ne imaginăm spaima pe care a tras-o nevasta hoţului când, deschizând uşa, s-a trezit faţă în faţă cu un poliţist în uniformă care aducea încătuşat, aşa i se păru, un jalnic prizonier, căruia, judecind după faţa lui cătrănită, trebuie să i se fi întâmplat ceva mai grav decât o simplă arestare. Mai întâi, femeia se gândi pentru o clipă că bărbatul fusese prins în flagrant delict şi că poliţistul venise să percheziţioneze casa, idee, oricât de paradoxal ar părea, destul de liniştitoare, având în vedere că soţul ei nu fura decât automobile, obiecte care, din cauza dimensiunilor, nu pot fi ascunse sub pat. Nu dură mult îndoiala, poliţistul spuse, Domnul e orb, aveţi grijă de el, iar femeia, care ar fi trebuit să se simtă uşurată pentru că agentul nu venise de fapt decât ca însoţitor, înţelese dimensiunea nenorocirii care se abătuse asupra casei lor când un soţ hohotind îi căzu în braţe, spunându-i ceea ce ştim. Tânăra cu ochelari negri a fost şi ea dusă acasă de un poliţist, la părinţii ei, însă picanteria împrejurărilor în care orbirea se declarase în cazul ei, c femeie goală zbierând într-un hotel, băgând în sperieţi oaspeţii, în timp ce bărbatul cu care fusese încerca să se fofileze trăgându-şi în grabă pantalonii, modera, într-o oarecare măsură, dramatismul evident al situaţiei. Oarba, copleşită de ruşine sentiment întru totul compatibil, oricât ar mormăi prefăcuţii prudenţi şi falşii virtuoşi, cu mercena-rele exerciţii erotice pe care le practica, după ţipetele sfâşietoare pe care le scosese când pricepuse că pierderea vederii nu era o nouă şi imprevizibilă consecinţă a plăcerii, de-abia mai îndrăznea să plângă şi să se vaite când, îmbrăcată la nimereală, brutal, aproape în ghionturi, o dădură afară din hotel. Poliţistul, cu un ton care ar fi fost sarcastic dacă n-ar fi fost pur şi simplu grosolan, vru să afle, după ce o întrebase unde locuia, dacă dispunea de bani pentru taxi, în astfel de cazuri, statul nu plăteşte, anunţă, procedeu căruia, să notăm pe margine, nu i se poate nega o anumită logică, având în vedere faptul că aceste persoane aparţin numărului celor care nu plătesc impozite asupra imoralelor lor venituri. Ea dădu din cap, dar, fiind oarbă, închipuiţi-vă, se gândi că poliţistul ar fi putut să nu-i vadă gestul şi murmură, Da, am bani, şi pentru sine însăşi, Mai bine n-aş avea, cuvinte ce ni s-ar putea părea nelalocul lor, dar care, dacă suntem atenţi la circumvoluţiile spiritului omenesc, unde nu există drumuri scurte şi drepte, ajung, aceste cuvinte, să devină absolut clare, ce voia ea să spună era că fusese pedepsită din pricina purtării ei rele, a imoralităţii ei, asta e. îi spusese mamei că nu va cina acasă, şi, până la urmă, ajunsese la timp, chiar înaintea tatălui.

  Lucrurile s-au petrecut altfel cu doctorul oftalmolog, nu numai pentru că era acasă când a fost atacat de orbire, ci şi pentru că, medic fiind, nu voia să se lase pradă disperării, cum fac cei care îşi amintesc de trupul lor numai când îi doare. Chiar în asemenea situaţie, tulburătoare, având înainte o noapte de chin, tot a reuşit să-şi aducă aminte ce-a scris Homer în Iliada, poemul morţii şi al suferinţei, mai presus ca oricare, Un medic, de unul singur, face cât mai mulţi oameni, vorbe ce nu trebuie înţelese numai ca o expresie cantitativă, ci şi ca majoritar calitativă, cum în curând se va convinge. Avu curajul să se culce fără să-şi trezească soţia, nici măcar atunci când ea, murmurând pe jumătate adormită, se mişcă în pat ca să-1 simtă mai aproape. Ore şi ore treaz, reuşi să adoarmă din când în când din pură epuizare. Dorea să nu se mai sfârşească noaptea, ca să nu trebuiască să anunţe, el, care avea misiunea să vindece suferinţa ochilor celorlalţi, Sunt orb, dar, în acelaşi timp, dorea să sosească rapid lumina zilei, exact cu aceste cuvinte se gândi, Lumina zilei, ştiind că n-o va vedea. De fapt, un oftalmolog orb nu mai e bun de nimic, dar era de datoria lui să informeze autorităţile sanitare, să le prevină asupra unui lucru care se putea transforma într-o catastrofă naţională, pur şi simplu un tip de orbire necunoscută până acum, foarte probabil deosebit de contagioasă, şi care, după toate aparenţele, se manifesta fără prealabila existenţă a unor activităţi patologice anterioare cu caracter inflamatoriu, infec-ţios sau degenerativ, aşa cum putuse constata la orbul care venise la cabinet, sau aşa cum se confirma în propriul său caz, o miopie uşoară, un uşor astigmatism, totul atât de benign încât, deocamdată, se hotărâse să nu-şi pună lentile de corecţie. Ochii care încetaseră să vadă, ochii complet orbi, erau totuşi în stare perfectă, fără nici o leziune, recentă sau veche, dobândită sau din naştere, îşi aminti examenul minuţios pe care i-1 făcuse orbului, cum diversele părţi ale ochiului accesibile oftalmoscopului apăreau sănătoase, fără vreun semn de alterare morbidă, situaţie foarte rară la un bărbat de treizeci şi opt de ani, câţi spusese omul că are, şi chiar la oameni mai tineri. Omul ăla nu trebuia să fie orb, îşi spuse, uitând câteva clipe că şi el era, cât de departe poate ajunge abnegaţia, şi nu doar în vremea noastră, să ne amintim ce-a spus Homer, deşi cu vorbe ce par diferite.

  Se prefăcu adormit când soţia lui se trezi, îi simţi sărutul pe frunte, foarte delicat, ca şi cum n-ar fi vrut să-1 trezească dintr-un somn pe care-1 credea profund, poate se gândise, Bietul de el, s-a culcat târziu, cercetând extraordinarul caz al sărmanului orb. Rămas singur, ca şi cum 1-ar fi gâtuit încetul cu încetul un nor gros care-i apăsa pieptul şi îi intra pe nări orbindu-1 pe dinăuntru, medicul scăpă un geamăt uşor, lăsă două lacrimi să-i curgă, Or fi albe, se întrebă, să-i umple ochii şi să i se scurgă pe tâmple, de o parte şi de alta, înţelegea acum spaima pacienţilor spunându-i, Domnule doctor, am impresia că-mi pierd vederea, în dormitor ajungeau micile zgomote casnice, soţia va veni în curând să vadă dacă mai doarme, se apropia ora să meargă la spital. Se ridică grijuliu, bâjbâind îşi căută şi-şi puse halatul, intră în baie, urină. Apoi se răsuci în direcţia unde ştia că se află oglinda, de astă dată nu întrebă Ce-o mai fi şi asta, nu spuse Sunt o mie de motive pentru ca creierul omenesc să se închidă, îşi întinse doar mâinile până atinse geamul, ştia că imaginea lui era acolo privindu-1, imaginea îl vedea pe el, el nu vedea imaginea, îşi auzi soţia intrând în cameră, Ah, te-ai sculat, spuse ea, iar el răspunse, Da. Imediat o simţi alături, Bună dimineaţa, dragostea mea, încă se mai salutau cu cuvinte afectuoase după atâţia ani de căsătorie, şi atunci el spuse, de parcă amândoi ar fi jucat într-o piesă şi urma replica lui, Cred că n-o să fie prea bună, am ceva la ochi. Ea reţinu doar ultima parte a frazei, Lasă-mă să văd, îi ceru, îi examina ochii cu atenţie, Nu văd nimic, propoziţia era evident greşită, nu aparţinea rolului ei, el ar fi trebuit s-o rostească, însă o pronunţă simplu, astfel, Nu văd, şi adăugă, Presupun că m-am molipsit de la bolnavul de ieri.

  O dată cu trecerea timpului şi cu intimitatea pe care aceasta o aduce, soţiile medicilor ajung şi ele să se priceapă întrucâtva la medicină, iar cea de faţă, atât de apropiată de bărbatul ei în toate privinţele, învăţase îndeajuns, ca să ştie că orbirea nu se răspândeşte prin contaminare, ca o epidemie, orbirea n-o iei doar pentru că, văzător fiind, te uiţi la un orb, orbirea e o problemă personală între om şi ochii cu care s-a născut, în orice caz, un medic are obligaţia să ştie ce spune, de aceea merge la facultate, iar cel de aici nu numai că s-a declarat orb, dar şi admite deschis că a fost molipsit, cine e soţia lui să se îndoiască, oricât s-ar pricepe la medicină. Se înţelege aşadar că biata doamnă, în faţa incontestabilei evidenţe, a reacţionat ca orice soţie obişnuită, am mai cunoscut două, îmbrăţi-şându-şi soţul, manifestându-şi fireasca supărare, Şi acum, ce facem, întreba printre lacrimi, Anunţăm autorităţile medicale, e urgent, dacă într-ade-var e vorba de o epidemie, trebuie luate măsuri, Dar o epidemie de orbire nu s-a mai văzut, afirmă femeia, vrând să se agate de această ultimă speranţă, Nici un orb care n-are nici un motiv aparent ca să orbească nu s-a mai văzut, şi în acest moment sunt cel puţin doi. Nici nu terminase de rostit ultima frază, chipul i se transformă, îşi împinse soţia aproape cu violenţă, apoi se dădu înapoi, îndepărtează-te, nu te apropia de mine, te pot contamina, şi imediat, lovindu-şi capul cu pumnii, Tâmpitule, tâmpitule, medic idiot, cum de nu m-am gândit, o noapte întreagă unul lângă altul, trebuia să fi stat în birou, cu uşa închisă, şi chiar şi aşa, Te rog, nu vorbi aşa, ce-o fi o fi, hai, vino, îţi pregătesc micul dejun, Lasă-mă, lasă-mă, Nu te las, ţipă femeia, ce vrei să faci, să umbli pe aici împleticindu-te, lovindu-te de mobile, căutând telefonul, fără ochi să găseşti numerele de care ai nevoie, în timp ce eu asist liniştită la spectacol, închisă într-un clopot de sticlă, rezistent la contagiere. îl prinse de braţ cu fermitate şi spuse, Să mergem, dragul meu.

  Era încă devreme când medicul reuşi să ia, să ne imaginăm cu câtă plăcere, ceaşca de cafea şi felia de pâine prăjită pe care soţia se încăpăţânase să i le pregătească, prea devreme încă pentru a-i găsi la serviciu pe cei care trebuiau informaţi. Logica şi eficienţa impuneau să fie anunţat direct, cât mai curând posibil, un înalt funcţionar responsabil din Ministerul Sănătăţii, dar doctorul se răzgândi curând înţelegând că, prezentându-se doar ca un simplu medic care avea o informaţie urgentă de comunicat, nu era suficient ca să-1 convingă pe funcţionarul mediu cu care, până la urmă, după multe rugăminţi, telefonista consimţise să-1 pună în contact. Omul vru să afle despre ce era vorba înainte de a-1 pasa superiorului său imediat, şi era evident că nici un medic cu simţul responsabilităţii nu se va apuca să trâmbiţeze erupţia unei epidemii de orbire primului subaltern căruia îi vorbeşte, panica ar fi imediată. Funcţionarul răspunse, Spuneţi că sunteţi medic, dacă vreţi, eu cred, da, vă cred, însă am ordine, ori îmi spuneţi despre ce e vorba, ori nu dau curs cererii dumneavoastră, Subiectul este confidenţial, Subiectele confidenţiale nu se tratează la telefon, mai bine veniţi aici personal, Nu pot să ies din casă, Vreţi să spuneţi că sunteţi bolnav, Da, sunt bolnav, spuse orbul după o ezitare, In acest caz, n-aveţi decât să chemaţi un medic, un medic adevărat, replică funcţionarul, şi, încântat de propriul spirit, închise telefonul.

  Insolenţa îl atinse pe medic ca o palmă. Numai după câteva minute îşi recapătă îndeajuns seninătatea ca să-i povestească soţiei cu câtă grosolănie fusese tratat. Apoi, de parcă brusc ar fi descoperit un lucru pe care ar fi trebuit să-1 ştie de multă vreme, murmură, trist, Din aluatul ăsta suntem făcuţi, jumătate indiferenţă, jumătate răutate. Era pe punctul de a se întreba dubitativ, Şi acum, când înţelese că-şi pierduse timpul, singura modalitate de a face să ajungă informaţia acolo unde trebuia, pe o cale sigură, era să vorbească cu directorul clinic al propriului său serviciu de la spital, ca de la doctor la doctor, fără birocraţi la mijloc, el să se ocupe după aceea să pună blestematul de angrenaj oficial în funcţiune. Soţia făcu legătura, ştia pe dinafară numărul de telefon al spitalului. Medicul îşi declină identitatea când i se răspunse, apoi rosti repede, Bine, mulţumesc, fără îndoială telefonista îl întrebase, Ce mai faceţi, domnule doctor, aşa vorbim când nu vrem să părem slabi, spunem, Bine, şi murim, vulgul zice că facem haz de necaz, fenomen de conservare viscerală care doar la specia umană s-a constatat. Când directorul veni la telefon, Deci, ce se întâmplă, medicul îl întrebă dacă era singur, dacă era cineva în apropiere care ar fi putut auzi, de telefonistă nu trebuia să se teamă, avea altă treabă decât să tragă cu urechea la conversaţii despre oftalmopatii, n-o interesa decât ginecologia. Relatarea medicului a fost scurtă, dar completă, fără ocolişuri, şi prezentată cu o asemenea răceală clinică încât, având în vedere situaţia, directorul fu surprins, Insă dumneata chiar eşti orb, întrebă, Complet orb, Oricum, ar putea fi o coincidenţă, s-ar putea să nu fie, în sens exact, o contaminare, De acord, contaminarea nu e demonstrată, dar problema nu e că el a orbit şi am orbit şi eu, fiecare la el acasă, fără să ne fi văzut, omul era orb când a venit la consultaţie, iar eu am orbit după câteva ore, Cum îl putem găsi, Am numele şi adresa lui la cabinet, Voi trimite imediat pe cineva acolo, Un medic, Da, un coleg, sigur, Nu credeţi că ar trebui să comunicăm imediat ministerului ce se întâmplă, Mi se pare prematur deocamdată, gândeşte-te la panica publică pe care asemenea ştire ar provoca-o, pe toţi dracii, orbirea nu se ia, Nici moartea nu se ia, dar murim cu toţii, Bine, stai acasă cât mă ocup eu de asta, apoi o să trimit după dumneata, vreau să te examinez, Amintiţi-vă că am orbit pentru că am examinat un orb, Nu e sigur, Există totuşi o bună prezumţie de la cauză la efect, Fără îndoială, totuşi e prea devreme să tragem concluzii, două cazuri izolate nu au semnificaţie statistică, Doar dacă, în acest moment, nu suntem mai mulţi, Iţi înţeleg starea de spirit, dar trebuie să ne ferim de pesimisme care după aceea se pot dovedi nejustificate, Mulţumesc, O să vorbim din nou, Pe curând.

  Peste o jumătate de oră, când medicul, stângaci, reuşise cu ajutorul soţiei să se bărbierească, sună telefonul. Era din nou directorul clinic, însă vocea, acum, era schimbată, Avem aici un băieţel care şi el a orbit brusc, vede totul alb, mama spune că au fost ieri la cabinetul dumitale, Presupun că micuţul suferă de strabism la ochiul stâng, Da, El e, fără nici o îndoială, începe să mă îngrijoreze, situaţia devine serioasă, Ministerul, Da, bineînţeles, am să vorbesc imediat cu direcţia spitalului. După vreo trei ore, când medicul şi soţia prânzeau

  41 în linişte, el dibuind cu furculiţa bucăţelele de carne pe care ea i le tăiase, telefonul sună din nou. Femeia se duse să răspundă, se întoarse îndată, Du-te tu, e de la minister. II ajută să se ridice, îl conduse până la birou şi îi dădu telefonul. Conversaţia a fost scurtă. Ministerul dorea să ştie identitatea pacienţilor care veniseră în ziua precedentă la cabinet, medicul răspunse că respectivele fişe clinice conţineau toate elementele de identificare, numele, vârsta, starea civilă, profesiunea, adresa, şi termină declarându-se disponibil pentru a însoţi persoana sau persoanele care vor merge să le ia. De cealaltă parte i se răspunse tăios, N-avem nevoie. Telefonul trecu în altă mină, vocea care ieşi din el era diferită, Bună ziua, ministrul la telefon, în numele Guvernului vreau să vă mulţumesc pentru strădania dumneavoastră, sunt convins că, graţie promptitudinii cu care aţi acţionat, vom reuşi să izolăm şi să controlăm situaţia, între timp aveţi amabilitatea să rămâneţi acasă. Cuvintele finale au fost pronunţate cu o expresie aparent politicoasă, dar nu lăsau nici o îndoială că erau un ordin. Medicul răspunse, Da, domnule ministru, dar legătura fusese deja întreruptă.

  După câteva minute, din nou telefonul. Era directorul clinic, nervos, înghiţind cuvintele, Tocmai am aflat că poliţia are informaţii despre alte două cazuri de orbire subită, Poliţişti, Nu, un bărbat şi o femeie, pe el 1-au găsit pe stradă, ţipând că era orb, iar ea era într-un hotel când a orbit, o poveste de alcov se pare, E necesar să se verifice dacă e vorba tot de pacienţi de-ai mei, ştiţi cum se numesc, Nu mi-au spus, De la minister mi-au dat deja telefon, se duc la cabinet după fişe, Ce situaţie complicată, Mie îmi spuneţi. Medicul lăsă telefonul din mână, îşi duse mâinile la ochi, le lăsă acolo de parcă ar fi vrut să-i ferească de alte rele, mai mari, în sfârşit exclamă surd, Sunt aşa de obosit, Dormi puţin, te duc eu în pat, spuse soţia, N-are rost, n-aş fi în stare să dorm, şi apoi ziua nu s-a terminat, se va mai întâmpla ceva.

  Era aproape ora şase când telefonul sună pentru ultima dată. Medicul stătea lângă el, ridică receptorul, Da, eu sunt, rosti, ascultă cu atenţie ce i se comunica şi se mulţumi să clatine uşor din cap înainte să închidă, Cine era, întrebă soţia, Ministerul, va veni o ambulanţă să mă ia peste o jumătate de oră, Asta aşteptai să se întâmple, Da, mai mult sau mai puţin, Unde te duc, Nu ştiu, presupun că la spital, O să-ţi pregătesc valiza, mă duc să aleg lenjeria, costumul, Nu e o călătorie, Nu ştim ce e. II conduse cu grijă în dormitor, îl ajută să se întindă pe pat, Stai aici liniştit, mă ocup eu de toate. O auzi mişcându-se dintr-o parte într-alta, deschizând şi închizând sertare, scoţând haine şi aranjându-le imediat în valiza aşezată pe podea, dar ce nu putea el să vadă era că, pe lângă hainele lui, în valize fuseseră puse câteva fuste şi bluze, o pereche de pantaloni, o rochie, nişte pantofi care nu puteau fi decât de femeie. Se gândi vag că nu va avea nevoie de atâtea lucruri, dar tăcu pentru că nu era momentul să vorbească de fleacuri. Se auzi pocnetul încuietorii, apoi femeia spuse, Gata, ambulanţa poate să vină. Duse valiza lângă uşa de la scară, refuzând ajutorul soţului, care spunea, Lasă-mă să te ajut, atâta lucru pot face şi eu, nu sunt chiar aşa de neputincios. Se aşezară apoi pe o canapea din sufragerie, aşteptând. Se ţineau de mână, iar el spuse, Nu ştiu câtă vreme vom fi despărţiţi, iar ea răspunse, Nu-ţi face probleme.

  Au aşteptat aproape o oră. Când se auzi soneria de la uşă, ea se ridică şi se duse să deschidă, dar nu era nimeni pe palier. Răspunse la interfon, Foarte bine, coboară acum. Se întoarse spre bărbat şi îi spuse, Aşteaptă jos, au ordin expres să nu urce, După cât se vede, ministerul chiar s-a speriat, Să mergem. Au coborât cu liftul, ea îşi ajută soţul să parcurgă ultimele trepte, după aceea să urce în ambulanţă, se întoarse pe scară să ia valiza, o ridică singură şi o împinse înăuntru, în final, se urcă şi ea şi se aşeză alături de bărbat. Şoferul ambulanţei protestă de pe scaunul din faţă, Nu pot să-1 iau decât pe el, astea sunt ordinele, vă rog să coborâţi. Femeia, calm, răspunse, Trebuie să mă luaţi şi pe mine, am orbit chiar în clipa asta.

  Ideea ieşise chiar din capul ministrului. Era, din orice latură ar fi fost examinată, o idee fericită, dacă nu chiar perfectă, atât în privinţa aspectelor pur sanitare ale cazului, cât şi a implicaţiilor sociale şi derivatelor lor politice. Până când nu se vor descoperi cauzele, sau, pentru a folosi un limbaj adecvat, etiologia răului-alb, aşa cum, graţie unui consilier plin de imaginaţie, prost sunătoarea orbire va fi desemnată de acum înainte, până când nu i se va găsi tratamentul şi cura, şi poate un vaccin care să prevină cazurile viitoare, toţi cei care au orbit, ca şi cei care au avut cu aceştia un contact fizic ori s-au găsit în apropierea lor directă, vor fi adunaţi şi izolaţi, astfel încât să fie evitate contaminările ulterioare, care, survenind, se vor multiplica mai mult sau mai puţin după ceea ce, în matematică, e numit în mod obişnuit progresie geometrică. Quod erat demonstrandum, conchise ministrul. In cuvinte pe înţelesul tuturor, toate persoanele în cauză urmau să intre în carantină, după vechea practică, moştenită din vremuri de holeră şi de febră galbenă, când navele contaminate sau numai suspecte de infecţie trebuiau să rămână în larg timp de patruzeci de zile, să vedem ce se întâmplă. Aceleaşi cuvinte, Să vedem ce se întâmplă, intenţionate prin ton, dar sibiline pentru că le lipseau altele, au fost pronunţate de ministru, care mai târziu şi-a precizat gândul, Voiam să spun că tot aşa ar putea fi vorba de patruzeci de zile ca şi de patruzeci de săptămâni, sau de patruzeci de luni, sau de patruzeci de ani, important este să nu mai iasă de acolo. Acum mai e de hotărât unde îi vom băga, domnule ministru, spuse preşedintele comisiei de logistică şi siguranţă, formată rapid în acest scop, cea care va trebui să se ocupe de transportul, izolarea şi aprovizionarea pacienţilor, De ce fel de posibilităţi imediate dispunem, vru să ştie ministrul, Avem gol un spital de nebuni, aşteptând să-i dăm o destinaţie, câteva instalaţii militare care nu mai sunt folosite din cauza recentei restructurări a armatei, o expoziţie industrială în fază avansată de finisare, şi mai avem, n-au reuşit să mă lămurească din ce motiv, un supermarket în proces de faliment, In opinia dumitale, care ar fi cel mai potrivit pentru scopurile pe care le avem în vedere, Garnizoana oferă cele mai bune condiţii de siguranţă, Fireşte, Prezintă totuşi un inconvenient, e prea mare, ar fi dificilă şi costisitoare supravegherea celor internaţi, îmi dau seama, Cât priveşte supermarketul, ar trebui să ţinem probabil seama de tot felul de impedimente juridice, probleme legale, Şi expoziţia, Expoziţia, domnule ministru, cred că e preferabil să nu ne gândim la ea, De ce, Cu siguranţă, industria n-ar fi de acord, acolo sunt investite milioane, In acest caz, rămâne numai spitalul de nebuni, Da, domnule ministru, spitalul de nebuni, Atunci, spitalul de nebuni să fie, De altfel, din toate punctele de vedere, el prezintă cele mai bune condiţii, pentru că nu numai că e înconjurat de ziduri, dar are şi avantajul că se compune din două aripi, una pe care o vom destina orbilor propriu-zişi, cealaltă pentru suspecţi, pe lângă un corp central care va fi, cum s-ar spune, pământul nimănui, pe unde cei care orbesc vor trece să se alăture celor care sunt deja orbi, Aici văd o problemă, Care, domnule ministru, Vom fi obligaţi să plasăm personal pentru a orienta transferurile, şi nu-mi închipui că am putea conta pe voluntari, Nu cred că este necesar, domnule ministru, Explică, în cazul în care unul dintre suspecţii de infecţie orbeşte, aşa cum e normal să se întâmple mai devreme sau mai târziu, fiţi sigur, domnule ministru, că ceilalţi, care încă îşi păstrează vederea, o să-1 alunge pe loc, Ai dreptate, Aşa cum n-ar permite intrarea unui orb căruia i s-ar năzări să-şi schimbe locul, Bine gândit, Mulţumesc, domnule ministru, putem deci să începem, Da, dă-i drumul.

  Comisia acţiona rapid şi eficient, înainte de lăsarea întunericului, au fost adunaţi toţi orbii identificaţi, şi, de asemenea, un anumit număr de presupuşi contaminaţi, cel puţin cei care putuseră fi descoperiţi şi localizaţi într-o rapidă razie efectuată în mediul familial şi profesional al celor atinşi de pierderea vederii. Primii aduşi în azilul pustiu au fost medicul şi soţia lui. Fuseseră puşi soldaţi de gardă. Poarta se deschise numai cât să-i lase să treacă şi, pe dată, se închise. Servind drept rezemătoare, o funie groasă mergea de la poartă până la uşa principală a clădirii, Luaţi-o puţin spre dreapta, acolo e o funie, apucaţi-o cu mâna şi mergeţi înainte, tot înainte, până la trepte, sunt şase la număr, îi preveni un sergent, în interiorul clădirii, frânghia se desfăcea în două ramuri, unul spre stânga, altul spre dreapta, sergentul strigase, Atenţie, voi mergeţi la dreapta, în timp ce târa valiza, femeia îşi ghida soţul spre salonul cel mai apropiat de intrare. Era lung ca o infirmerie de pe vremuri, cu două şiruri de paturi zugrăvite în cenuşiu, dar de pe care vopseaua începuse demult să cadă. Cuverturile, cearşafurile şi păturile erau de aceeaşi culoare. Femeia îşi conduse soţul în fundul dormitorului, îl ajută să se aşeze pe un pat şi îi spuse, Nu te mişca de aici, mă duc să văd cum e. Erau şi alte dormitoare, coridoare lungi şi strimte, cabinete care probabil fuseseră ale medicilor, latrine murdare, o bucătărie care încă nu-şi pierduse mirosul de mâncare proastă, un refectoriu mare cu mese acoperite cu tăblii de zinc, trei celule tapetate până la doi metri înălţime şi acoperite cu plută pe tavan, în dosul clădirii se vedea o curte împrejmuită, lăsată de izbelişte, cu câţiva copaci neîngrijiţi, trunchiurile le păreau jupuite. Pretutindeni se vedeau gunoaie. Soţia medicului reveni în clădire, într-un dulap întredeschis găsi câteva cămăşi de forţă. Când se întoarse lângă bărbatul ei, îl întrebă, Ai idee unde ne-au adus, Nu, ea era pe punctul să adauge, într-un spital de nebuni, însă el i-o luă înainte, Nu eşti oarbă, nu pot accepta să stai aici, Da, ai dreptate, nu sunt oarbă, O să le cer să te ducă acasă, o să le spun că i-ai minţit, ca să rămâi cu mine, N-are rost, ei nu te pot auzi, şi, chiar dacă ar auzi, nu le-ar păsa, Dar tu vezi, Deocamdată, cu siguranţă că voi orbi şi eu într-una din zile, ori peste un minut, Pleacă, te rog, Nu insista, de altfel, pun rămăşag că soldaţii nu m-ar lăsa să fac nici măcar un pas afară, Nu te pot obliga, Nu, dragostea mea, nu poţi, rămân ca să te ajut, şi pe ceilalţi care vor veni, dar să nu le spui că văd, Care alţii, Desigur că nu-ţi închipui că vom fi singurii, E o nebunie, Trebuie să fie, suntem într-un spital de nebuni.

  Ceilalţi orbi au sosit împreună. Puseseră mâna pe ei la fiecare acasă, unul după altul, cel cu automobilul, primul dintre toţi, hoţul care-1 jefuise, tânăra cu ochelari negri, băieţelul strabic, pe el nu, pe el îl luaseră de la spitalul unde îl dusese maică-sa. Mama n-a venit cu el, n-a avut şiretenia soţiei medicului să spună că e oarbă fără să fie, e o fiinţă simplă, incapabilă să mintă, nici măcar pentru propriul ei bine. Au intrat în salon orbecăind, pipăind văzduhul, aici nu era nici o sfoară să-i orienteze, va trebui să înveţe pe seama propriilor dureri, băieţelul plângea, îşi striga mama, fata cu ochelari negri se străduia să-1 liniştească, O să vină, vine repede, îi spunea şi, cum avea ochelarii pe nas, putea fi sau nu oarbă, ceilalţi îşi roteau ochii în toate direcţiile, nevăzând nimic, în timp ce ea, cu ochelarii puşi, doar pentru că repeta, Vine repede, vine, dădea impresia că vede intrând pe uşă o mamă disperată. Soţia medicului îşi apropie buzele de urechea soţului şi susură, Au intrat patru, o femeie, doi bărbaţi şi un copil, Bărbaţii, cum arată, întrebă medicul încet. Ea îi descrise, iar el, Pe ăsta nu-1 cunosc, celălalt, după descriere, pare să fie orbul care a venit la cabinet, Micuţul are strabism, iar femeia nişte ochelari negri, pare frumoasă, I-am văzut pe amân-doi. Din pricina zgomotelor pe care le făceau în timp ce-şi căutau locul unde să se simtă în siguranţă, orbii n-au auzit schimbul de cuvinte, se gândeau probabil că acolo nu mai erau alţii ca ei, şi nu-şi pierduseră vederea de atâta vreme încât să li se ascută auzul peste normal, în sfârşit, ca şi cum ar fi ajuns la concluzia că nu merita să schimbe ce era sigur pe ceva îndoielnic, se aşeză fiecare pe patul de care se împiedicase, ca să spunem aşa, foarte apropiaţi cei doi bărbaţi, dar n-o ştiau. Cu voce joasă, fata continua să-1 consoleze pe băieţel, Nu plânge, o să vezi că mama ta n-o să întârzie. Se lăsă apoi tăcerea, şi atunci soţia medicului spuse cu voce sonoră ca să se audă până la uşă, Aici suntem două persoane, voi câţi sunteţi. Vocea neaşteptată îi făcu să tresară pe cei nou-veniţi, însă bărbaţii rămaseră în continuare tăcuţi, a răspuns tânăra, Cred că suntem patru, un copil şi cu mine, Cine altcineva, de ce nu vorbesc şi ceilalţi, întrebă soţia medicului, Şi eu sunt, murmură, de parcă s-ar fi chinuit să pronunţe cuvintele, un glas de bărbat, Şi eu, bombăni la rândul lui, contrariat, alt glas masculin. Soţia medicului îşi spuse, Se poartă de parcă s-ar teme să nu se recunoască, îi vedea încordaţi, nervoşi, cu gâtul întins ca adul-mecând ceva, dar, curios lucru, expresiile le erau asemănătoare, un amestec de ameninţare şi frică, totuşi teama unuia nu era aceeaşi ca teama celuilalt, aşa cum nu erau nici ameninţările, Ce s-o fi întâmplat între ei, gândi.

  În clipa aceea se auzi o voce puternică şi seacă, după ton, vocea cuiva obişnuit să dea ordine. Venea de la un megafon fixat deasupra uşii pe care intraseră. Cuvântul Atenţiune fu pronunţat de trei ori, apoi vocea începu, Guvernul regretă că a fost silit să exercite cu energie ceea ce consideră a fi dreptul şi datoria sa de a proteja populaţia prin toate mijloacele în criza pe care o traversăm, când ne confruntăm cu ceva care seamănă cu o erupţie epidemică de orbire, desemnată provizoriu ca răul-alb, şi ar dori să conteze pe civismul şi pe colaborarea tuturor cetăţenilor pentru a stopa propagarea contaminării, presupunând că este vorba de o contaminare, presupunând că nu ne aflăm în faţa unei serii de coincidenţe, deocamdată inexplicabile. Decizia de a reuni în acelaşi loc persoanele afectate, şi, într-un loc apropiat, dar separat, pe cele care au avut cu ele vreun tip de contact nu a fost luată fără o reflecţie serioasă. Guvernul este perfect conştient de responsabilităţile sale şi aşteaptă ca cei cărora li se adresează acest mesaj să-şi asume de asemenea, ca cetăţeni loiali ce trebuie să fie, responsabilităţile ce le revin, gândindu-se că izolarea impusă reprezintă.

  mai presus de orice alte considerente personale, un act de solidaritate cu restul comunităţii naţionale. Acestea fiind spuse, vă rugăm să fiţi atenţi la următoarele instrucţiuni, mai întâi, luminile vor sta mereu aprinse, va fi inutilă orice tentativă de a manipula întrerupătoarele, nu funcţionează, în al doilea rând, abandonarea clădirii fără autorizaţie înseamnă moarte imediată, în al treilea rând, în fiecare salon există un telefon care va putea fi utilizat numai pentru a cere din exterior reînnoirea produselor de igienă şi curăţenie, în al patrulea rând, internaţii îşi vor spăla hainele manual, în al cincilea rând, se recomandă alegerea unor responsabili de salon, este vorba de o recomandare, nu de un ordin, internaţii se vor organiza cum vor crede mai bine, cu condiţia de a respecta regulile anterioare şi cele pe care le enunţăm în continuare, în al şaselea rând, de trei ori pe zi vor fi puse lăzi cu mâncare la intrare, pe partea dreaptă şi pe partea stingă, destinate, respectiv, pacienţilor şi suspecţilor de molipsire, în al şaptelea rând, toate resturile vor trebui arse, considerându-se resturi, în acest caz, în afară de mâncarea rămasă, lăzile, farfuriile şi tacâmurile, fabricate din materiale inflamabile, în al optulea rând, arderea va trebui efectuată în spaţiile interioare ale clădirii sau în curte, în al nouălea rând, internaţii sunt responsabili de orice consecinţă negativă a focurilor, în al zecelea rând, în caz de incendiu, întâmplător sau intenţionat, pompierii nu vor interveni, în al unsprezecelea rând, de asemenea, internaţii nu trebuie să se aştepte la nici un fel de intervenţie exterioară în ipoteza că s-ar îmbolnăvi, ori în cazul dezordinilor sau agresiunilor, în al doisprezecelea rând, dacă moare cineva, indiferent de cauză, internaţii vor îngropa cadavrul în curte, fără formalităţi, în al treisprezecelea rând, comunicarea între aripa pacienţilor şi aripa suspecţilor de contagiere se va face prin corpul central al clădirii, pe acolo pe unde aţi intrat, în al paisprezecelea rând, suspecţii de contagiere care vor orbi vor trece imediat în aripa celor care sunt deja orbi, în al cincisprezecelea rând, acest anunţ va fi repetat în fiecare zi, la aceeaşi oră, pentru ca nou-veniţii să ia cunoştinţă de el. Guvernul şi naţiunea aşteaptă ca fiecare să-şi facă datoria. Noapte bună.

  În primul moment de tăcere care urmă se auzi vocea limpede a băiatului, Vreau la mama, dar cuvintele au fost articulate fără expresie, ca un mecanism de repetiţie automată care lăsase în suspensie o frază şi acum, prea târziu, o lăsase să curgă. Medicul rosti, Ordinele pe care le-am auzit nu lasă nici o urmă de îndoială, suntem izolaţi, mai izolaţi probabil decât a fost vreodată cineva, şi fără nici o speranţă să scăpăm de aici, înainte de a fi descoperit remediul bolii, Vă cunosc vocea, spuse fata cu ochelari negri, Sunt medic, medic oftalmolog, Sunteţi medicul la care am fost ieri, e vocea dumneavoastră, Da, dar cine sunteţi, Aveam o conjunctivită, presupun că o mai am, dar acum, oarbă ca noaptea, nu cred că mai contează, Şi copilul cu care vorbiţi, Nu e al meu, eu n-am copii, Am examinat ieri un băieţel cu strabism, tu erai, întrebă medicul, Da, eu eram, domnule, răspunsul băiatului avea un ton de ranchiună, nu-i plăcea să i se menţioneze defectul fizic, şi avea dreptate, căci astfel de cusururi, acesta şi altele, numai pentru că sunt pomenite, devin pe dată, din imperceptibile defecte, mai mult decât evidente, Mai e cineva cunoscut, întrebă din nou medicul, din întâmplare e aici omul care a venit ieri la cabinet împreună cu soţia, bărbatul care a orbit subit în timp ce se afla în automobil, Eu sunt, răspunse primul orb, Mai e cineva, să spună cine e, vă rog, ne-au obligat să trăim împreună nu se ştie pentru cât timp, deci e indispensabil să ne cunoaştem. Hoţul maşinii bombăni printre dinţi, Da, da, îşi închipui că atât va ajunge ca să-i confirme prezenţa, însă medicul insistă, Vocea e a unei persoane relativ tinere, nu sunteţi pacientul în vârstă, cel cu cataractă, Nu, domnule doctor, nu sunt, Cum aţi orbit, Mergeam pe stradă, Şi altceva, Altceva nimic, mergeam pe stradă şi am orbit. Medicul deschise gura vrând să întrebe dacă şi orbirea lui era albă, dar tăcu, ce rost avea, oricare ar fi fost răspunsul, albă sau neagră orbirea, de aici tot nu vor ieşi. îşi întinse mâna şovăielnică spre soţie şi îi întâlni mâna în drum. Ea se apropie să-1 sărute pe obraz, nimeni altcineva nu va putea să vadă fruntea lui veştedă, gura pierită, ochii morţi, ca de sticlă, înspăimân-tători pentru că păreau că văd, dar nu vedeau, Şi rândul meu va sosi, îşi spuse, când, poate chiar în clipa asta, fără să-mi dea timpul să termin ce-mi spun, în orice moment, cum li s-a întâmplat lor, sau poate mă voi trezi oarbă, voi orbi închizând ochii să dorm, crezând numai că adorm.

  Se uită la cei patru orbi, stăteau aşezaţi pe paturi, la picioare cu puţinul bagaj pe care reuşiseră să-1 aducă, băieţelul cu rucsacul lui de şcolar, ceilalţi cu valize, mici, ca şi cum ar fi plecat doar pentru sfârşitul de săptămână. Fata cu ochelari negri vorbea în şoaptă cu copilul, pe celălalt rând, aproape, cu un singur pat gol între ei, primul orb şi hoţul maşinii se înfruntau fără să ştie. Medicul spuse, Cu toţii am auzit ordinele, orice s-ar întâmpla, ştim un lucru, nimeni nu va veni să ne ajute, de aceea ar fi bine să începem să ne organizăm încă de pe acum, pentru că, în curând, acest salon va fi plin de lume, ca şi celelalte, De unde ştiţi că sunt şi alte saloane, întrebă tânăra, Am umblat puţin mai înainte să venim aici, era mai aproape de uşa de la intrare, explică soţia medicului, în timp ce strângea braţul soţului ca pentru a-i recomanda să aibă grijă. Tânăra spuse, Cel mai bine ar fi să-1 punem pe domnul doctor responsabil, e totuşi medic, La ce e bun un medic, fără ochi şi fără doctorii, Dar are autoritate. Soţia medicului surise, Cred că ar trebui să accepţi, dacă ceilalţi sunt de acord, bineînţeles, Nu cred că e o idee bună, De ce, Deocamdată nu suntem decât noi şase, dar mâine sigur vom fi mai mulţi, vor veni în fiecare zi alţii, ar fi ca şi cum m-aş baza pe imposibil şi aş crede că toţi ar fi dispuşi să accepte o autoritate pe care n-au ales-o şi care, pe deasupra, n-are nimic să le dea în schimb, asta crezând că vor recunoaşte o autoritate şi o regulă, Atunci va fi greu de trăit aici, Vom avea mare noroc dacă va fi doar greu. Tânăra cu ochelari negri spuse, Intenţia mea a fost bună, dar aveţi dreptate, domnule doctor, fiecare o să tragă spuza pe turta lui. Fie că fusese izbit de aceste cuvinte, fie că nu-şi mai putea stăpâni furia, unul dintre bărbaţi sări în picioare, Individul ăsta e vinovat de nenorocirea noastră, dacă aş avea ochi, acuma 1-aş strânge de gât, vocifera, în timp ce arăta în direcţia unde credea că se află celălalt. Devierea nu era mare, dar gestul dramatic era comic pentru că degetul întins, acuzator, desemna o inocentă noptieră. Calmaţi-vă, rosti medicul, într-o epidemie nu există vinovaţi, toţi sunt victime, Dacă n-aş fi fost un om bun, dacă nu 1-aş fi ajutat să ajungă acasă, încă mi-aş avea ochii mei scumpi, Cine sunteţi, întrebă medicul, dar acuzatorul nu răspunse, părea contrariat că vorbise. Atunci se auzi vocea celuilalt bărbat, M-a dus acasă, e adevărat, dar apoi a profitat de starea mea, ca să-mi fure maşina, E o minciună, n-am furat nimic, Ai furat, da, domnule, Dacă cineva ţi-a ciordit maşina, n-am fost eu, plata pe care am primit-o pentru fapta mea bună a fost c-am orbit, şi apoi, unde-ţi sunt martorii, vreau să văd, Cearta nu rezolvă nimic, spuse soţia medicului, maşina e afară, voi sunteţi aici, mai bine faceţi pace, amintiţi-vă că vom trăi împreună, Cine n-o să trăiască cu el, ştiu eu bine, spuse primul orb, dumneavoastră faceţi ce vreţi, eu mă duc în alt salon, nu stau lângă aşa un nemernic care a fost în stare să jefuiască un orb, se plânge c-a orbit din cauza mea, bine a făcut, barem mai e dreptate pe lumea asta. îşi înşfacă valiza şi, târşâindu-şi picioarele ca să nu se împiedice, o luă spre culoarul care separa cele două rânduri de paturi, Unde sunt celelalte saloane, întrebă, dar nu apucă să audă răspunsul, dacă i 1-a dat cineva, pentru că deodată se prăbuşiră peste braţe şi picioare, hoţul maşinii îşi punea cum putea în aplicare ameninţarea că se va răzbuna pe cauza necazurilor sale. Când unul deasupra, când unul dedesubt, se rostogoliră în spaţiul strimt, lovin-du-se de picioarele paturilor, în timp ce, speriin-du-se din nou, băieţelul strabic începu iar să plângă şi să strige după mama. Soţia medicului îşi luă soţul de braţ, ştia că singură nu putea pune capăt bătăii, şi-1 conduse în spaţiul unde se băteau, gâfâind, luptătorii furioşi. Ghidă mâinile soţului, ea însăşi îl luă în primire pe orbul cel mai la înde-mână, şi cu mari eforturi reuşiră să-i despartă. Vă purtaţi prosteşte, îi mustră medicul, dacă intenţia voastră este să faceţi din locul ăsta un infern, continuaţi, sunteţi pe calea cea bună, dar amintiţi-vă că ne-au lăsat în voia sorţii, ajutoare din afară, niciunul, aţi auzit ce s-a spus, Mi-a furat maşina, se plânse primul orb, mai zdruncinat de lovituri decât celălalt, Dă-o-ncolo, acum e tot una, spuse soţia medicului, când ţi-a furat-o, n-o mai puteai folosi, Da, dar era a mea, şi nemernicul ăsta mi-a luat-o, nu ştiu unde a dus-o, Cel mai probabil, spuse medicul, e că maşina a rămas acolo unde omul ăsta a orbit, Domnul doctor e un tip deştept, da, dom'le, da, sigur, nu e nici o îndoială, zise hoţul. Primul orb făcu o mişcare ca pentru a se smulge din mâinile care îl ţineau, dar fără să forţeze, ca şi cum ar fi înţeles că nici indignarea, deşi justificată, nu-i va restitui maşina, nici maşina nu-i va restitui ochii. Dar hoţul ameninţă, Dacă îţi închipui că n-o să păţeşti nimic, te înşeli, ţi-am furat maşina, da, eu ţi-am furat maşina, dar tu mi-ai furat lumina ochilor, care dintre noi a fost mai ticălos, Terminaţi, protestă medicul, toţi sân-tem orbi, şi nu ne plângem, nici nu acuzăm pe cineva, Că mult mă doare răul altora, răspunse hoţul, dispreţuitor, Dacă doriţi să mergeţi în alt salon, îi spuse medicul primului orb, soţia mea vă poate conduce, ea se orientează mai bine decât mine, M-am răzgândit, prefer să rămân aici. Hoţul râse batjocoritor, Mititelul se teme să rămână singur, dacă apare baubaul pe care-1 ştiu eu, Gata, strigă medicul, nerăbdător, O, doctoraşule, bombăni hoţul, aici toţi suntem egali, mie nu-mi dai dumneata ordine, Nu-ţi dau ordine, nu-ţi spun decât să-1 laşi pe omul ăsta în pace, Sigur, sigur, dar aveţi grijă cu mine, că nu mă şterg când mi se urcă muştarul la nas, prieten sunt ca alţii, dar duşman ca puţini. Cu gesturi şi mişcări agresive, hoţul căută patul pe care se aşezase, îşi împinse valiza dedesubt, apoi anunţă, Mă duc la culcare, după ton parcă ar fi vrut să-i prevină, Întoarceţi-vă, să mă dezbrac. Fata cu ochelari negri îi spuse băiatului strabic, Şi tu te culci, stai aici, pe partea asta, dacă îţi trebuie ceva la noapte, mă strigi, Vreau să fac pipi, ceru băiatul. Au-zindu-1, toţi simţiră o nevoie subită şi urgentă de a urina, şi spuseră cu aceste cuvinte sau cu altele, Şi cum rezolvăm asta, primul orb băgă mâna sub pat, să vadă dacă era vreo oală de noapte, dar dorin-du-şi în acelaşi timp să nu fie, pentru că i-ar fi fost ruşine să urineze în prezenţa altor persoane, nu-1 puteau vedea, desigur, dar zgomotul pisatului e indiscret, de neascuns, bărbaţii, cel puţin, pot folosi un truc care nu e la îndemâna femeilor, sunt mai norocoşi. Hoţul se ridicase pe marginea patului, acum spunea, Rahat, unde ne pişăm în casa asta, Atenţie cum vorbeşti, e un copil aici, protestă tânăra cu ochelari negri, Da, da, drăguţă, ori găseşti un loc, ori copilaşul tău se va uda pe picioare. Soţia medicului rosti, Poate că am să găsesc eu closetele, cred că am simţit un miros pe undeva, Merg şi eu, spuse tânăra cu ochelari negri, luându-1 de mână pe băiat, Cred că e mai bine să mergem cu toţii, aşa vom recunoaşte drumul când vom avea nevoie, Ce bine te înţeleg, asta gândi hoţul maşinii, dar nu îndrăzni s-o spună cu glas tare, ce nu vrei tu e ca nevastă-ta să fie nevoită să mă ducă să mă piş de câte ori am chef. Gândul, prin cel de-al doilea sens, implicit, îi provocă o mică erecţie care îl surprinse, ca şi cum faptul că era orb ar fi trebuit să aibă ca urmare scăderea apetitului sexual, Bine, îşi spuse, în fond nu s-a pierdut chiar totul, printre morţi şi răniţi cineva o să scape, şi, înstrăinându-se de conversaţie, începu să-şi inventeze o fantasmă. Nu-i dădură timp, medicul spuse, Să facem un şir, soţia mea merge în frunte, fiecare pune mâna pe umărul celui din faţă, xxxx aşa nu vom fi în pericol să ne rătăcim. Primul orb spuse, Eu nu merg cu ăsta, se referea la cel care-1 jefuise.

  Fie pentru că se căutau, fie pentru că se evitau, abia reuşeau să se deplaseze pe culoarul îngust, cu atât mai mult cu cât soţia medicului trebuia să se poarte ca şi cum ar fi fost şi ea oarbă, într-un târziu, şirul deveni ordonat, în spatele soţiei medicului mergea fata cu ochelari negri cu băieţelul strabic de mână, urma hoţul, în chiloţi şi maiou, apoi medicul, şi, la sfârşit, deocamdată la adăpost de agresiuni, primul orb. înaintau foarte lent, de parcă n-aveau încredere în cine îi conducea, cu mâna liberă pipăiau aerul, căutând în trecere sprijinul unui obiect solid, un perete, cadrul unei uşi. Plasat în spatele fetei cu ochelari negri, hoţul, stimulat de parfumul pe care-1 răspândea şi de amintirea erecţiei recente, se hotărî să-şi folosească mâinile cu mai mare folos, una mângâindu-i ceafa pe sub păr, cealaltă, directă şi fără ceremonie, pipăindu-i sânii. Ea se scutură ca să scape, dar el o apucase strâns. Atunci fata îşi împinse cu putere un picior în spate, ca pe o copită. Tocul pantofului, ascuţit ca un stilet, se înfipse în coapsa hoţului, care scoase un urlet de surpriză şi durere, Ce se întâmplă, întrebă soţia medicului, privind în spate, M-am împiedicat, răspunse fata cu ochelari negri, am impresia că 1-am rănit pe cel din urma mea. Sângele se ivea acum printre degetele hoţului care, gemând şi înjurând, încerca să repare efectele agresiunii, Sunt rănit, gagica asta nu vede unde-şi pune picioarele, Nici tu unde-ţi pui mâinile, răspunse sec fata. Soţia medicului înţelese ce se întâmplase, mai întâi zâmbi, dar apoi văzu că rana arăta unt, sângele curgea pe piciorul nenorocitului, şi nimeni n-avea apă oxigenată, nici mercurocrom sau pansamente, feşi, dezinfectant, nimic. Şirul se destrămase, medicul întrebă, Unde eşti rănit, Aici, Aici, unde, La picior, nu vezi, gagica m-a înţepat cu un toc de pantof, M-am împiedicat, nu e vina mea, repetă fata, dar imediat explodă, exasperată, Nemernicul ăsta mă pipăia, cine crede el că sunt. Soţia medicului interveni, Acum trebuie să spălăm rana şi s-o legăm, Unde e apa, întrebă hoţul, în bucătărie, în bucătărie e apă, dar nu trebuie să mergem cu toţii, îl ducem soţul meu şi cu mine, ceilalţi aşteptaţi-ne aici, nu întârziem, Vreau să fac pipi, spuse băiatul, Ai puţin răbdare, ne întoarcem imediat. Soţia medicului ştia că trebuia să o ia o dată la dreapta şi încă o dată la stingă, apoi să meargă pe un coridor lung care făcea un unghi drept, bucătăria era în fund. După câteva minute se prefăcu că a greşit, se opri, se întoarse, apoi exclamă, Ah, mi-am amintit, de acolo se îndreptară direct spre bucătărie, nu se mai putea pierde timp, rana sângera din abundenţă. La început apa curse murdară, a fost necesar să aştepte să se limpezească. Era călâie, clocită, de parcă ar fi aşteptat să putrezească înăuntrul ţevilor, însă rănitul o primi cu un suspin de uşurare. Rana arăta urât. Şi acum, cu ce-i legăm piciorul, întrebă soţia medicului. Sub una dintre mese erau câteva cârpe murdare care probabil serviseră la ştersul prafului, dar ar fi fost o gravă imprudenţă să le folosească pentru bandaj, Aici nu pare a fi nimic, spuse, în timp ce se prefăcea că cercetează, Dar nu pot sta aşa, domnule doctor, sângele nu se opreşte, vă rog, ajutaţi-mă, şi ier-taţi-mă că am fost prost crescut cu dumneavoastră mai devreme, se vaită hoţul, încercăm să te ajutăm, asta facem, rosti medicul, iar apoi, Scoate-ţi maioul, n-avem altă soluţie. Rănitul bombăni că avea nevoie de el, dar îl scoase. Rapid, soţia medicului îl făcu sul, i-1 înfăşură în jurul coapsei, strânse cu putere şi reuşi, cu vârfurile formate din poale şi bretele, să lege un nod grosolan. Nu erau mişcări pe care un orb să le poată executa cu uşurinţă, dar ea nu vru să mai piardă timpul cu alte simulări, era de ajuns că se prefăcuse că se rătăciseră. Hoţului i se păru curios, după logică, medicul, chiar nefiind decât un oftalmolog, era cel care ar fi trebuit să pună bandajul, dar alinarea de a se simţi îngrijit se suprapuse bănuielilor, oricum vagi, care, pentru o clipă, îi atinseseră conştiinţa. Cu hoţul şchiopătând, se întoarseră unde erau ceilalţi, iar acolo soţia medicului văzu că băieţelul strabic nu se putuse ţine şi îşi udase pantalonii. Nici primul orb nici tânăra oarbă nu observaseră ce se întâmplase. La picioarele băiatului se lăţea o băltoacă de urină, cusăturile pantalonilor încă picurau. Dar, ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat, soţia medicului spuse, Să mergem să căutăm closetele. Orbii îşi întinseră braţele în faţă, căutându-se unii pe alţii, dar nu şi fata cu ochelari negri, care declară pe dată că nu voia să meargă în faţa neruşinatului care o pipăise, în sfârşit se reconstitui şirul, schimbându-şi locurile hoţul şi primul orb. cu medicul între ei. Hoţul şchiopăta şi mai mult, îşi târa piciorul. Nodul îl incomoda şi rana îi pulsa cu atâta forţă încât părea că inima îşi schimbase locul şi se găsea acum în fundul rănii. Tânăra cu ochelari negri îl ducea din nou pe băiat de mână, dar el se ţinea cât putea mai departe, de teamă să nu-i observe cineva neglijenţa, precum medicul care strâmbă din nas, Miroase a urină, iar soţia consideră că trebuie să-i confirme impresia, Da într-adevăr, e un miros, nu putea spune că venea de la closet pentru că era încă departe, şi, trebuinc să se poarte ca o oarbă, nu putea să-1 dea de gol pe băiat.

  Au căzut de acord, bărbaţii ca şi femeile când ajunseră la closete, că băieţelul trebuia să intre primul să se uşureze, dar bărbaţii sfârşiră intrând împreună, fără deosebire de urgenţă sau de vârstă, pisoarul era colectiv, într-un loc ca ăsta aşa trebuia să fie, scaunele la fel. Femeile rămaseră la uşă, se zice că ar răbda mai mult, dar totul are o limită, în curând soţia medicului sugeră, Poate mai sunt şi alte closete, dar fata cu ochelari negri spuse, Eu pot să aştept, Şi eu, spuse cealaltă, apoi se lăsă o tăcere, după care începură să vorbească, Cum ai orbit, Ca toată lumea, am încetat brusc să văd, Erai acasă, Nu, S-a întâmplat atunci când ai ieşit din cabinetul soţului meu, Mai mult sau mai puţin, Ce înseamnă mai mult sau mai puţin, Că nu s-a întâmplat imediat, Ai simţit vreo durere, Durere n-am simţit, când am deschis ochii eram oarbă, Eu, nu, Nu, ce, Nu aveam ochii închişi, am orbit în momentul când soţul meu s-a urcat în ambulanţă, Ce noroc, Al cui, Al soţului tău, aşa veţi putea fi împreună, în acest caz, şi eu am avut noroc, Aşa e, Eşti căsătorită, Nu, nu sunt, şi de acum înainte cred că nimeni nu se va mai căsători, Dar această orbire e atât de anormală, atât de neobişnuită faţă de ce cunoaşte ştiinţa, nu va putea să dureze veşnic, Dar dacă rămânem aşa pe tot restul vieţii, Noi, Toată lumea, Ar fi oribil, o lume întreagă de orbi, Nici nu vreau să-mi imaginez.

  Băieţelul strabic ieşi primul, nici n-ar fi avut nevoie să intre, îşi îndoise pantalonii până la jumătatea piciorului şi îşi scosese şosetele. Spuse, Sunt aici, mâna fetei cu ochelari negri se mişcă în direcţia glasului, nu nimeri din prima nici din a doua, la a treia încercare găsi mâna tremurătoare a copilului. In curând apăru medicul, imediat primul orb, unul întrebă, Unde sunteţi, soţia medicului prinsese deja braţul soţului, celălalt braţ a fost atins şi apucat de fata cu ochelari negri. Primul orb, timp de câteva secunde, nu avu de cine să se sprijine, apoi cineva îi puse mâna pe umăr, Suntem toţi, întrebă soţia medicului, Cel cu piciorul a rămas să-şi satisfacă altă nevoie, răspunse soţul. Atunci tânăra cu ochelari negri spuse, Poate mai sunt şi alte closete, încep să nu mai suport, mă scuzaţi, Să mergem să căutăm, spuse soţia medicului, şi se îndepărtară ţinându-se de mână. După vreo zece minute reveniră, găsiseră un cabinet de consultaţii care avea o anexă igienică. Hoţul ieşise din closet, se plângea de frig şi de dureri la picior. Refăcură şirul în aceeaşi ordine în care veniseră şi, cu mai puţin efort decât înainte şi fără nici un accident, se întoarseră în salon. Cu abilitate, fără s-o arate, soţia medicului îi ajută să-şi găsească patul, încă înainte să ajungă în salon, ca şi cum era vorba de un lucru evident pentru toţi, le aminti că modul cel mai simplu de a-şi găsi locul era să numere paturile începând de la intrare, Ale noastre, spuse, sunt ultimele de pe partea dreaptă, nouăsprezece şi douăzeci. Primul care înainta pe culoarul de la mijloc a fost hoţul. Era aproape gol, tremura, voia să-şi calmeze durerea de la piciorul rănit, suficiente motive ca să-i dea prioritate. Avansa din pat în pat, pipăind podeaua în căutarea valizei, şi, când o recunoscu, spuse cu o voce ascuţită, Am găsit-o, adăugind, Paisprezece, Pe ce parte, întrebă soţia medicului, Pe stânga, îi răspunse, din nou vag surprins, ca şi cum ea ar fi trebuit s-o ştie fără să fie nevoie să întrebe. Primul orb a fost următorul. Ştia că patul lui era al doilea după cel al hoţului, pe aceeaşi parte. Acum nu se mai temea să doarmă lângă el, cu piciorul într-o stare aşa de mizerabilă, judecind după văicăreli şi gemete, celălalt de-abia se putea mişca. Când a ajuns spuse, Şaisprezece, pe stânga, şi se întinse în pat îmbrăcat. Atunci tânăra cu ochelari negri ceru cu voce joasă, Ajutaţi-ne să stăm aproape de voi, în faţă, pe partea cealaltă, vom fi bine. Cei patru avansară împreună şi rapid se instalară. După câteva minute, băieţelul strabic rosti, Mi-e foame, iar fata cu ochelari negri murmură, Mâine, mâine o să mâncăm, acum dormi. Apoi îşi deschise poşeta, căută flaconul pe care-1 cumpărase de la farmacie, îşi scoase ochelarii, îşi lăsă capul pe spate şi, cu ochii larg deschişi, conducându-şi o mână cu cealaltă, făcu să picure colinii. Nu toate picăturile îi căzură în ochi, dar conjunctivita, atât de bine tratată, se va vindeca repede.

  Trebuie să deschid ochii, se gândi soţia medicului. Printre pleoapele închise, trezindu-se de mai multe ori în timpul nopţii, zărise lumina stinsă a becurilor care de-abia luminau salonul, dar acum i se părea că observă o diferenţă, o altă prezenţă luminoasă, putea fi efectul primelor raze ale dimineţii, putea fi marea de lapte înecându-i ochii, îşi spuse că va număra până la zece şi că, la sfârşitul numărătorii, îşi va deschide ochii, de două ori şi-o spuse, de două ori numără, de două ori nu-i deschise. Auzea respiraţia profundă a soţului ei în patul de alături, sforăitul cuiva, Cum i-o merge rănitului, se întrebă, însă ştia că acum nu simţea o compasiune reală, voia numai să-şi inventeze altă preocupare, voia numai să nu fie nevoită să deschidă ochii. Se deschiseră în clipa următoare, de la sine, nu pentru că s-ar fi hotărât s-o facă. Prin ferestrele, decupate sus pe perete până la o palmă sub tavan, pătrundea lumina palidă şi albăstruie a zorilor. Nu sunt oarbă, şopti, si, alarmată, se ridică pe pat, ar fi putut s-o audă tânăra cu ochelarii negri care ocupa patul din faţă. Ea însă dormea. In patul de alături, la perete, băiatul dormea şi el, A făcut ca mine, îşi spuse soţia medicului, i-a dat locul cel mai protejat, fragile ziduri, o simplă piatră în drum, cu singura speranţă că duşmanul se va împiedica de ea, duşmanul, ce duşman, nimeni nu va veni să ne atace aici, afară am fi putut să jefuim şi să ucidem şi nu ne-ar fi arestat, hoţul maşinii n-a fost nici-când mai sigur de libertatea lui, suntem atât de departe de lume încât, în curând, nu vom mai şti cine suntem, nici nu ne-am gândit să spunem cum ne cheamă, la ce bun, la ce-ar folosi numele, un câine nu recunoaşte alt câine, sau nu i se înfăţişează, sub numele ce i-a fost pus, îl identifică mirosul şi-1 face cunoscut, noi suntem aici o altă rasă de câini, ne recunoaştem după lătrat, după vorbă, restul, trăsăturile, culoarea ochilor, a pielii, a părului, nu contează, de parcă nici n-ar exista, eu mai văd încă, dar până când. Lumina se modifică uşor, nu putea fi noaptea revenind, era cerul acoperindu-se de nori, făcând să întârzie dimineaţa. Dintr-un pat apropiat se auzi un geamăt, Dacă rana s-a infectat, îşi spuse soţia medicului, n-avem nimic ca s-o tratăm, nici o soluţie, cel mai mic accident, în condiţiile astea, poate provoca o tragedie, probabil că asta aşteaptă, să pierim aici unul câte unul, murind bolnavii, moare boala. Soţia medicului se dădu jos din pat, se aplecă deasupra soţului, se gândi să-1 trezească, dar nu se îndură să-1 smulgă din somn să afle că e tot orb. Desculţă, pe vârfurile picioarelor, se duse la patul hoţului. Avea ochii deschişi, ficşi. Cum te simţi, şopti soţia medicului. Hoţul îşi întoarse capul în direcţia de unde venea vocea şi spuse, Rău, mă doare rău piciorul, ea era cât pe-aci să spună, Lasă-mă să mă uit, dar tăcu la timp, ce imprudenţă, el însă nu-şi aminti că, în jur, nu erau decât orbi, se mişcă fără să se gândească, aşa cum ar fi făcut acum câteva ore, afară, dacă un medic i-ar fi spus Arată-mi asta, şi ridică pătura. Chiar în penumbra aceea, cine s-ar fi putut cât de cât sluji de ochi ar fi văzut salteaua îmbibată de sânge, gaura neagră a rănii cu buzele umflate. Bandajul se desfăcuse. Soţia medicului întinse cu grijă pătura, apoi, cu un gest uşor şi rapid, îşi trecu mâna peste fruntea omului. Pielea, uscată, ardea. Lumina fluctua din nou, erau norii care se îndepărtau. Soţia medicului se întoarse în pat, dar nu se mai culcă, îşi privea soţul care murmura în vis, chipurile celorlalţi sub cuverturile cenuşii, pereţii murdari, paturile goale în aşteptare, şi, cu seninătate, îşi dori să fie şi ea oarbă, să traverseze pielea vizibilă a lucrurilor şi să pătrundă înăuntrul lor, spre fulguranta şi iremediabila ei orbire.

  Deodată, venind din afara salonului, probabil din holul care separa cele două aripi frontale ale clădirii, se auzi un zgomot de glasuri violente, Afară, afară, Ieşiţi, Căraţi-vă, Aici nu mai puteţi sta, Trebuie să respectaţi ordinele. Gălăgia crescu, se domoli, o uşă se trânti cu zgomot, acum nu se mai auzea decât un geamăt de durere, zgomotul inconfundabil al cuiva care tocmai s-a împiedicat, în salon se treziseră cu toţii, îşi întindeau capul spre intrare, n-aveau nevoie să vadă ca să ştie că cei care intrau erau orbi. Soţia medicului se ridică, şi-ar fi dorit să-i ajute pe cei nou-veniţi, să le spună o vorbă amabilă, să-i conducă până la paturi, să-i informeze, Luaţi aminte, patul acesta este al şaptelea de pe partea stingă, acesta este al patrulea de pe partea dreaptă, să nu greşiţi, da, noi suntem şase, am venit ieri, da, am fost primii, numele, ce contează numele, unul, cred c-a furat, altul, a fost furat, mai este şi o fată misterioasă cu ochelari negri, care-şi pune colir în ochi ca să-şi trateze conjunctivita, cum de ştiu eu, oarbă fiind, că ochelarii sunt negri, păi, soţul meu e oftalmolog iar ea s-a dus la cabinetul lui, da, e şi el aici, n-a cruţat pe nimeni, ah, e adevărat, mai e şi băieţelul strabic. Nu s-a mişcat, s-a mulţumit să-i spună soţului ei, Au început să sosească. Medicul cobori din pat, femeia îl ajută să-şi tragă pantalonii n-avea importanţă, nimeni nu putea vedea, îi această clipă orbii îşi făcură apariţia, erau cinci, trei bărbaţi şi două femei. Medicul spuse, ridicând glasul, Păstraţi-vă calmul, nu vă precipitaţi, aici suntem şase persoane, voi câţi sunteţi, e loc pentru toată lumea. Ei nu ştiau câţi sunt, bineînţeles se atinseseră unii pe alţii, uneori se ciocniseră, în timp ce erau împinşi încoace din aripa stingă, dar nu ştiau câţi sunt. Şi n-aveau bagaje. Când, în salonul de dincolo, se treziseră orbi, şi începuseră să se lamenteze, ceilalţi îi dăduseră afară imediat, fără menajamente, fără să le dea cel puţin timpul să-şi ia rămas-bun de la prietenul sau ruda care-i însoţise. Soţia medicului vorbi, Cel mai bine ar fi să vă număraţi spunând fiecare cine este. Oprin-du-se pe loc, orbii ezitară, dar cineva trebuia să înceapă, doi bărbaţi vorbiră simultan, mereu se întâmplă, apoi tăcură, al treilea începu, Unu, făcu o pauză, părea că-şi va spune numele, dar ce-a spus a fost, Sunt poliţist, şi soţia medicului se gândi, N-a spus cum îl cheamă, şi el va fi ştiind că aici nu are importanţă. Acum se prezenta alt bărbat, Doi, şi urmă exemplul primului, Sunt şofer de taxi. Al treilea spuse, Trei, sunt asistent farmacist. Urmă o femeie, Patru, sunt cameristă de hotel, şi ultima, Cinci, sunt funcţionară. E soţia mea, soţia mea, strigă primul orb, unde eşti, spu-ne-mi unde eşti, Aici, sunt aici, spunea ea, plângând şi înaintând şovăielnic pe intervalul dintre paturi, cu ochii măriţi, cu mâinile luptând împotriva unei mări de lapte care îi inunda. Mai sigur pe el, bărbatul se apropia, Unde eşti, unde eşti, acum murmura ca într-o rugăciune. O mână întâlni altă mână, în clipa următoare se îmbrăţişau, erau un singur trup, sărutările căutau sărutări, se pierdeau uneori în aer pentru că nu găseau obrajii, ochii, gura. Soţia medicului se agăţă de bărbatul ei, suspinând, de parcă 1-ar fi regăsit şi ea, dar ce spunea era, Ce nenorocire pe noi, ce grozăvie. Atunci se auzi glasul băieţelului strabic, Şi mama mea e aici. Aşezată pe patul lui, fata cu ochelari negri şopti, Va veni, nu te îngrijora, va veni.

  Aici, adevărata casă a fiecăruia e locul unde doarme, de aceea nu e de mirare că prima grijă a celor nou-sosiţi a fost să-şi aleagă patul, aşa cum făcuseră în celălalt salon, când mai aveau încă ochi de văzut, în cazul soţiei primului orb nu încăpea nici o îndoială, locul ei propriu şi firesc era lângă bărbatul ei, în patul cu numărul şaptesprezece, lăsându-1 gol pe al optsprezecelea, ca un spaţiu care îi separa de fata cu ochelari negri. De asemenea, nu e surprinzător că toţi încearcă să stea cât mai aproape unii de alţii, aici sunt multe afinităţi, unele deja cunoscute, altele care acum se vor dezvălui, de exemplu, asistentul farmacist e cel care i-a vândut colirul fetei cu ochelari negri, în taxiul şoferului a mers primul orb la medic, cel care spune că e poliţist 1-a găsit pe hoţul orb plângând ca un copil pierdut, iar în ce-o priveşte pe camerista de hotel, ea a fost prima persoană care a intrat în cameră când fata cu ochelari negri a început să ţipe. Este totuşi evident că nu toate aceste afinităţi vor deveni explicite şi cunoscute, fie din lipsa ocaziei, fie pentru că nu şi-au imaginat că ele ar putea exista, fie din sensibilitate şi tact. Cameristei nu-i va trece prin minte că este aici femeia pe care a văzut-o goală, despre asistentul farmacist se ştie c-a servit şi alţi clienţi cu ochelari negri care au cumpărat colir, poliţistului nimeni nu va comite imprudenţa să-i denunţe prezenţa unui ins care a furat un automobil, şoferul se va jura că, în ultimele zile, n-a dus nici un orb în taxi. Fireşte, primul orb i-a spus nevestei, cu voce şoptită, că unul dintre cei internaţi este nemernicul care le-a furat maşina, Ca să vezi ce coincidenţă, însă, cum între timp aflase că nenorocitul suferea din pricina rănii de la picior, avu generozitatea să adauge, îi ajunge ca pedeapsă. Iar ea, din pricina adâncii tristeţi de a fi oarbă şi a marii bucurii de a-şi fi regăsit soţul, bucuria şi tristeţea pot merge împreună, nu sunt ca apa şi uleiul, nici măcar nu-şi aduse aminte vorbele spuse cu două zile înainte, că şi-ar fi dat un an din viaţă pentru ca javra, cuvântul îi aparţinea, să orbească. Şi dacă vreo ultimă umbră de ranchiună îi mai tulbura încă spiritul, se risipi cu siguranţă când rănitul gemu jalnic, Domnule doctor, vă rog, ajutaţi-mă. Lăsându-se îndrumat de soţie, medicul îi atinse delicat buzele rănii, nu se mai putea face nimic, nici măcar nu mai avea rost s-o spele, infecţia putea fi pricinuită în aceeaşi măsură de împunsătura adâncă a unui toc de pantof care fusese în contact cu praful străzilor de afară şi a podelelor de aici, înăuntru, ca şi de agenţii patogeni foarte probabil existenţi în apa clocită, aproape moartă, ieşită din canalizări antice şi degradate. Fata cu ochelari, care se ridicase auzind geamătul, se apropie încet, numărând paturile. Se aplecă înainte, întinse o mână, care atinse uşor faţa soţiei medicului, iar apoi, prinzând, nu se ştie cum, mâna rănitului, care ardea, îi spuse plină de remuşcări, îţi cer iertare, a fost vina mea, nu trebuia să fac ce-am făcut, Lasă, îi răspunse bărbatul, sunt lucruri care se întâmplă în viaţă, şi eu am făcut ce nu trebuia să fac.

  Aproape acoperind ultimele cuvinte, se auzi vocea aspră a megafonului, Atenţiune, atenţiune, anunţăm că mâncarea a fost depusă la intrare, ca şi produsele de igienă şi curăţenie, mai întâi să iasă orbii să le ia, aripa contaminaţilor va fi informată când le vine rândul, atenţiune, atenţiune, mâncarea a fost depusă la intrare, mai întâi să iasă orbii, orbii mai întâi. Ameţit de febră, rănitul nu pricepu toate cuvintele, îşi închipui că li se ordona să plece, că recluziunea luase sfârşit, şi încercă să se ridice, dar soţia medicului îl reţinu, Unde vrei să mergi, N-aţi auzit, întrebă el, au zis să iasă orbii, Da, dar numai ca să luăm mâncarea. Rănitul făcu, Ah, descurajat, şi simţi din nou durerea răscolindu-i carnea. Medicul spuse, Staţi aici, merg eu, Vin şi eu, spuse soţia lui. Când ieşeau din salon, unul dintre cei care veniseră din cealaltă aripă întrebă, Cine e, răspunsul veni de la primul orb, E medic, un medic de ochi, Ăsta e unul dintre cele mai bune bancuri pe care le-am auzit în viaţa mea, spuse şoferul, ne-a căzut în cărţi singurul medic care nu foloseşte la nimic, Ne-a căzut în cărţi şi un şofer care nu ne duce nicăieri, ripostă sarcastic tânăra cu ochelari negri.

  Cutia cu mâncare era în hol. Medicul îi ceru soţiei, Condu-mă până la intrare, De ce, O să le spun că avem pe cineva cu o infecţie gravă şi că n-avem medicamente, Aminteşte-ţi de ameninţare, Da, dar poate că faţă de un caz concret, Mă îndoiesc, Şi eu, dar avem obligaţia să încercăm. Pe treptele exterioare lumina zilei o buimăci pe femeie, dar nu pentru c-ar fi fost prea intensă, pe cer pluteau nori negri, poate vine ploaia, Atât de repede m-am dezobişnuit de lumină, gândi. în acelaşi moment un soldat ţipa la ei din poartă, Stop, întoarceţi-vă imediat, am ordin să trag, şi, pe dată, cu acelaşi ton, aţintindu-şi arma, Domnule sergent, sunt aici nişte indivizi care vor să iasă, Nu vrem să ieşim, negă medicul, Vă sfătuiesc ca, într-adevăr, să nu vreţi, rosti sergentul apropiindu-se, şi, arătându-se în dosul grilajului, întrebă, Ce se întâmplă, Cineva s-a rănit la un picior şi are infecţie, avem nevoie imediat de antibiotice şi de alte medicamente, Ordinele pe care le-am primit sunt foarte clare, de ieşit nu iese nimeni, de intrat numai mâncarea, Dacă infecţia se agravează, lucru sigur, cazul poate fi fatal, Nu e treaba mea, Atunci, comunicaţi-le superiorilor dumneavoastră, Bă, orbule, cine o să-ţi comunice ceva sunt eu, ori tu şi femeia aia vă întoarceţi în secunda asta de unde aţi venit, ori primiţi câte un glonţ, Să mergem, spuse femeia, nu e nimic de făcut, nu e vina lor, sunt speriaţi şi se supun ordinelor, Nu vreau să cred că se întâmplă aşa ceva, e împotriva oricărei reguli a umanităţii, Să faci bine şi să crezi, pentru că n-ai avut niciodată în faţa ochilor un adevăr atât de evident, Mai sunteţi încă aici, zbieră sergentul, număr până la trei, dacă la trei n-aţi dispărut din faţa ochilor mei fiţi siguri că n-o să mai intraţi, uuunu, dooooi, treeei, acum, au fost cuvinte binecuvântate, şi spre soldaţi, Şi dacă era frate-meu, nu explică la cine se referea, la omul care venise să ceară medicamentele sau la cel cu piciorul infectat, înăuntru, rănitul vru să ştie dacă vor trimite medicamente, De unde ştii c-am fost să cer medicamente, întrebă medicul, Mi-am imaginat, sunteţi medic, îmi pare foarte rău, Asta înseamnă că medicamentele nu vin, Da, Ah, bine.

  Mâncarea fusese calculată exact pentru cinci persoane. Erau sticle cu lapte şi biscuiţi, totuşi cine calculase raţiile uitase paharele, nu erau nici farfurii, nici tacâmuri, vor veni probabil la masa de prânz. Soţia medicului îi dădu să bea rănitului, dar el vomită. Şoferul crâcni că nu-i plăcea laptele, întrebă dacă aveau cafea. Unii, după ce-au mâncat, s-au culcat la loc, primul orb şi-a dus soţia să cunoască locurile, au fost singurii care au ieşit din salon. Asistentul farmacist ceru voie să vorbească cu domnul doctor, ar vrea să-i spună dacă îşi făcuse o opinie clară despre boală, Nu cred că se poate numi boală, în sens propriu, începu prin a preciza medicul, iar apoi, simplificând mult, rezumă ceea ce găsise în cărţi înainte să orbească. Câteva paturi mai încolo, şoferul îl asculta cu atenţie, si, când medicul îşi termină expunerea, spuse, Pun rămăşag că, de fapt, s-au astupat canalele care duc de la ochi la creier, Mare tâmpit, bombăni indignat asistentul farmacist, Mai ştii, medicul zâmbi fără să vrea, în realitate ochii nu sunt decât nişte lentile, nişte obiective, creierul e cel care vede, aşa cum apare imaginea pe peliculă, şi, dacă s-au astupat canalele, cum a spus domnul de colo, E la fel ca un carburator, dacă benzina nu reuşeşte să ajungă la el, motorul nu lucrează şi maşina nu merge, Nimic mai simplu, cum vezi, îi spuse medicul asistentului. Şi cât credeţi că vom sta aici, domnule doctor, întrebă camerista, Cel puţin cât timp nu vedem, Şi asta cât va dura, Sincer, nu cred că o ştie cineva, Dar e ceva trecător sau va fi pentru totdeauna, Ce n-aş da să ştiu. Camerista oftă şi spuse după câteva clipe, Tare-aş vrea să ştiu ce s-a întâmplat cu fata aia, Ce fată, întrebă asistentul de farmacie, Fata de la hotel, tare m-a impresionat, acolo, în mijlocul camerei, goală cum a venit pe lume, n-avea decât nişte ochelari negri pe nas, şi ţipa că e oarbă, precis ea mi-a dat orbirea. Soţia medicului se uită, o văzu pe tânără scoţându-şi încet ochelarii, disimulân-du-şi gestul, băgându-i apoi sub pernă, în timp ce-1 întreba pe băieţelul strabic, Mai vrei un biscuit. Pentru prima dată de când ajunsese aici, soţia medicului se simţi de parcă ar fi stat în spatele unui microscop, pândind comportamentul unor fiinţe care nici măcar nu-i puteau bănui prezenţa, şi asta i se păru deodată nedemn, obscen, Nu am dreptul să privesc dacă ceilalţi nu mă pot privi pe mine, îşi spuse. Cu o mână tremurătoare, fata îşi punea colir. Aşa ar putea spune că nu sunt lacrimi picăturile care-i curgeau din ochi.

  Când, după câteva ore, megafonul anunţă că puteau merge să ridice mâncarea de prânz, primul orb şi şoferul s-au oferit voluntari pentru o misiune care n-avea absolută nevoie de ochi, era de ajuns pipăitul. Cutiile fuseseră lăsate departe de uşa dintre hol şi coridor, ca să le găsească au fost nevoiţi să umble în patru labe, măturând podeaua în calea lor cu un braţ întins, în timp ce braţul celălalt era a treia labă, şi nu le-a fost greu să se întoarcă în primul salon numai pentru că soţia medicului avusese ideea, pe care, precaută, o justificase invocându-şi propria experienţă, de a rupe în fâşii o pătură, înnodându-le într-un soi de frânghie, un capăt va fi prins permanent de clanţa din afară a uşii salonului, în timp ce capătul celălalt va fi legat pe rând de glezna celui care va ieşi să aducă mâncarea. S-au dus cei doi bărbaţi, au venit farfuriile şi tacâmurile, dar alimentele erau tot pentru cinci persoane, probabil că sergentul care comanda pichetul de gardă nu ştia că sunt şase orbi în plus, de vreme ce de dincolo de poartă, chiar urmărind cu atenţie ce se întâmpla în spatele uşii principale, doar din întâmplare, în umbra holului, se putea zări vreun om trecând dintr-o aripă în cealaltă. Şoferul se oferi să se ducă să ceară mâncarea lipsă, a mers singur, n-a vrut companie, Nu suntem cinci, suntem unsprezece, le strigă soldaţilor şi acelaşi sergent îi răspunse, Lasă, c-o să fiţi şi mai mulţi, a spus-o pe un ton care trebuie să-i fi părut batjocoritor şoferului, dacă ţinem cont de cuvintele pe care le-a spus întorcându-se în salon, Parcă îşi bătea joc de mine. Au distribuit mâncarea, cinci porţii împărţite la zece, rănitul refuza în continuare să mănânce, cerea numai apă, să-i umezească gura, vă rog. Pielea lui frigea. Nemaiputând să suporte atingerea şi greutatea păturii pe rană, îşi dezvelea din când în când piciorul, însă frigul din încăpere îl forţa curând să se acopere iar, şi aşa se scurgeau orele. Gemea la intervale regulate, cu un soi de icnet sufocat, de parcă durerea, constantă, statornică, ar fi crescut fulgerător înainte s-o poată opri şi păstra în limitele suportabilului.

  La jumătatea după-amiezei au intrat alţi trei orbi, expulzaţi din cealaltă aripă. Era, mai întâi, recepţionera doctorului, pe care soţia medicului o recunoscu imediat, iar ceilalţi, aşa a vrut soarta, erau bărbatul care fusese la hotel cu fata cu ochelari negri şi poliţistul bădăran care o dusese acasă. N-au avut timp decât să-şi găsească paturi şi să se aşeze pe ele, la întâmplare, recepţionera plângea cu disperare, bărbaţii tăceau, parcă nu reuşeau să înţeleagă ce li se întâmplă. Pe neaşteptate, de pe stradă se auzi o larmă confuză, ţipete, ordine răcnite, un vuiet ameninţător. Toţi orbii din încăpere îşi întoarseră feţele spre uşă, aşteptând. Nu puteau să vadă, însă ştiau ce avea să se întâmple în minutele următoare. Soţia medicului, aşezată pe pat, lângă soţul ei, îi spuse în şoaptă, Nu se putea altfel, infernul făgăduit începe. El îi strânse mâna, murmură, Nu te îndepărta, de acum înainte nu mai poţi face nimic. Ţipetele se domoliseră, acum se auzeau zgomote confuze pe hol, erau orbii, aduşi ca turma, care se izbeau unii de alţii, se înghesuiau în golul uşilor, câţiva şi-au pierdut simţul orientării şi au ajuns în alte saloane, însă majoritatea, îmbrâncindu-se, îngrămădiţi în ciorchine ori proiectaţi înăuntru unul câte unul, agitându-şi îngroziţi mhnile ca şi cum se înecau, au intrat în salon ca o trombă, măturaţi parcă de un buldozer. Câţiva au căzut pe podea şi au fost călcaţi în picioare, înghesuiţi în spaţiul strimt de la mijloc, orbii se revărsau treptat printre paturi, iar acolo, ca bărcile care, în plină furtună, au reuşit în fine să intre în port, îşi luau în stăpânire ancorajul personal, patul, protestând că nu mai încape nimeni, întârziaţii să-şi caute alt loc. Din fundul salonului, medicul strigă că mai erau saloane, însă puţinii rămaşi fără pat se temeau să nu se piardă în labirintul pe care şi-1 imaginau, săli, coridoare, uşi închise, scări care se arată în ultima clipă. Până la urmă, au înţeles că nu puteau rămâne aici si, căutând cu greutate uşa pe unde intraseră, s-au aventurat în necunoscut. Căutând parcă un ultim refugiu, încă sigur, orbii din cel de-al doilea grup, de cinci persoane, reuşiseră să ocupe paturile rămase goale între ei şi primul grup. Numai rănitul a rămas izolat, fără protecţie, în patul cu numărul paisprezece, pe partea stângă. După un sfert de oră, cu excepţia câtorva plân-sete, câtorva zvonuri discrete de rânduială, calmul, nu pacea, se întoarse în încăpere. Toate paturile erau acum ocupate. Noaptea se lăsa, becurile palide păreau să capete forţă. Atunci se auzi vocea seacă a megafonului. Aşa cum se anunţase în prima zi, se repetau instrucţiunile privind funcţionarea saloanelor şi regulile de care internaţii trebuiau să asculte, Guvernul regretă că a fost silit să exercite cu energie ceea ce consideră a fi dreptul şi datoria sa de a proteja populaţia prin toate mijloacele în criza pe care o traversăm etc., etc. Când vocea tăcu, se înălţă un cor indignat de proteste, Suntem închişi, O să murim cu toţii aici, N-au dreptul, Unde sunt medicii pe care ni i-au promis, iată o noutate, autorităţile au promis medici, asistenţă, poate chiar vindecarea completă. Medicul nu spuse că, dacă le trebuia medic, îl aveau pe el. N-o s-o mai spună niciodată. Unui doctor nu-i sunt de ajuns mâinile, doctorul cu doctorii vindecă, cu medicamente, cu compuşi chimici, cu combinaţii de una şi de alta, iar aici nu există de nici unele. N-avea nici măcar ochi ca să bage de seamă o paloare, roşeaţa circulaţiei periferice, de câte ori, fără să fie nevoie de examene mai minuţioase, semnele exterioare echivalează cu o istorie clinică completă, ori coloraţia mucoasei şi a pig-menţilor, cu mare probabilitate de a da diagnosticul precis, Din asta nu scapi. Paturile din apropiere fiind toate ocupate, soţia nu-i mai putea povesti ce se întâmplă, însă el simţea atmosfera grea, tensionată, evocând asprimea unui conflict, care se crease de la sosirea ultimilor orbi. Până şi aerul din încăpere părea că devenise mai dens, rostogolind mirosuri grele şi lente, cu bruşte rafale puturoase, Cum o să fie aici peste o săptămână, se întrebă, şi se temu să-şi imagineze că, peste o săptămână, vor mai fi încă prizonierii acestui loc, Presupunând că nu vor apărea dificultăţi în aprovizionarea cu mâncare, şi nu e sigur că n-or să apară, mă îndoiesc, de exemplu, că cei de afară ştiu, în fiecare moment, câţi suntem aici, problema e cum se vor rezolva chestiunile de igienă, nici nu mai vorbesc de cum ne vom spăla, orbi de numai câteva zile şi fără ajutorul nimănui, dacă duşurile vor funcţiona şi câtă vreme, vorbesc de rest, de resturi, un singur closet astupat, doar unul şi totul se transformă într-o cloacă, îşi frecă faţa cu mâinile, simţi asprimea bărbii de trei zile, E mai bine aşa, sper să n-aibă proasta idee să ne trimită lame sau foarfece. Avea în valiză tot ce-i trebuia pentru bărbierit, însă era conştient că ar fi fost o greşeală, Şi unde, unde, nu aici, în salon, în mijlocul tuturor celorlalţi, sigur că ea m-ar putea bărbieri, dar ceilalţi şi-ar da seama repede şi s-ar întreba cum de e cineva capabil să dea astfel de îngrijiri, iar dincolo, în învălmăşeala aia, oh, Doamne, cât de mult ne lipsesc ochii, să văd, să văd, barem nişte umbre palide, să stau în faţa unei oglinzi, să privesc o pată întunecată, difuză, şi să pot spune, Iată, e chipul meu, ce-i luminos nu-mi aparţine.

  Protestele se stinseră încetul cu încetul, cineva din alt salon se înfăţişă întrebând dacă mai era vreun rest de mâncare, îi răspunse taximetristul, Nici o firimitură, iar asistentul farmacist, ca să arate bunăvoinţă, îndulci refuzul peremptoriu, Poate mai aduc. Nu vor mai aduce. Era noaptea târziu. De afară, nici mâncare, nici cuvinte. Se auziră strigăte în salonul de alături, dacă plângea cineva, suspina încet, plânsetele nu traversau pereţii. Soţia medicului se duse să vadă cum se simţea bolnavul, Eu sunt, îi spuse, şi ridică, grijulie, pătura. Piciorul avea un aspect înspăimântător, se umflase de la şold pe toată lungimea, iar rana, un cerc negru cu nuanţe roşietice, sângerii, se căscase enorm, ca şi cum carnea ar fi fost trasă înăuntru. Răspândea un miros în acelaşi timp fetid şi dulceag. Cum te simţi, întrebă soţia medicului, Mulţumesc că aţi venit, Spune-mi cum te simţi, Rău, Ai dureri, Da şi nu, Cum adică, Mă doare, dar piciorul parcă nu-i al meu, e separat de trup, nu ştiu să explic, e o impresie ciudată, ca şi cum aş sta aici întins privindu-mi piciorul care mă doare, Asta e de la febră, Probabil, Acum încearcă să dormi. Soţia medicului îi puse mâna pe frunte, apoi făcu o mişcare de retragere, dar nu apucă nici să-i spună noapte bună, bolnavul o prinse de un braţ şi o trase spre sine, obligând-o să-şi apropie obrazul de al lui, Ştiu că vedeţi, spuse foarte încet. Soţia medicului tresări surprinsă şi murmură, Te înşeli, de unde ţi-a venit ideea asta, văd atât cât vede oricine de aici, Nu încercaţi să mă minţiţi, ştiu bine că vedeţi, dar nu vă temeţi, nu spun nimănui, Dormi, dormi, N-aveţi încredere în mine, Ba da, Nu vă încredeţi în cuvântul unui hoţ, Am zis că am încredere, Atunci de ce nu-mi spuneţi adevărul, Vorbim mâine, acum dormi, Bine, mâine, dacă mai apuc, Nu trebuie să ne gândim la ce e mai rău, Eu mă gândesc, ori poate gândeşte febra în locul meu. Soţia medicului se întoarse lângă soţul ei şi îi susură la ureche, Rana arată oribil, să fie cangrenă, Aşa de repede, nu mi se pare probabil, Oricum, e foarte rău, Vai nouă, spuse medicul cu o voce dinadins audibilă, nu ne ajunge că suntem orbi, suntem legaţi de mâini şi de picioare. Din patul cu numărul paisprezece, de pe partea stângă, bolnavul răspunse, Pe mine nu mă leagă nimeni, domnule doctor.

  Orele au trecut, unul după altul orbii au adormit. Unii şi-au acoperit capul cu pătura, de parcă îşi doreau ca întunericul, unul autentic, o beznă neagră, să stingă definitiv sorii fără strălucire în care li se transformaseră ochii. Cele trei becuri, suspendate de tavanul înalt, departe de orice atingere, împrăştiau peste culcuşuri o lumină murdară, galbenă, care nici umbră nu era în stare să facă. Patruzeci de oameni dormeau sau încercau cu disperare să doarmă, unii suspinau şi mormăiau în somn, poate vedeau în vis lucrurile pe care le visau, poate spuneau, Dacă e vis, nu vreau să mă trezesc. Ceasurile tuturor se opriseră, au uitat să le întoarcă ori s-au gândit că n-avea rost, doar cel al soţiei medicului continua să funcţioneze. Trecuse de ora trei. în faţă, foarte încet, sprijinindu-se în coate, hoţul de maşini îşi ridică trunchiul. Nu-şi simţea piciorul, nu mai era decât durerea, restul nu-i mai aparţinea. Articulaţia genunchiului era rigidă, îşi lăsă trupul pe piciorul sănătos, pe care îl lăsă să atârne afară din pat, apoi, cu mâinile împreunate sub coapse, încercă să-şi mişte în aceeaşi direcţie piciorul rănit. Ca o haită de lupi treziţi pe neaşteptate, durerile fulgerară în toate direcţiile pentru a se întoarce imediat în craterul sumbru din care se hrăneau. Sprijinindu-se în mâini, îşi târî trupul încetul cu încetul pe saltea, înspre culoarul dintre paturi. Când ajunse la speteaza patului, trebui să se odihnească. Respira cu greutate, ca un suferind de astmă, capul i se bălăbănea pe umeri, de-abia reuşea să-1 susţină. După câteva minute, respiraţia deveni mai regulată, şi el începu să se ridice anevoie, rezemându-se pe piciorul sănătos. Ştia că celălalt nu-i va fi de nici un folos, va trebui să-1 tragă după el oriunde se va duce. Simţea un val de ameţeală, un tremur de nestăpânit îi înfiora trupul, frigul şi febra îl făceau să clănţăne din dinţi. Sprijinindu-se de spetezele paturilor, trecând de la unul la altul ca o suveică, înainta neîntrerupt printre cei adormiţi, îşi trăgea după el, ca pe un sac, piciorul rănit. Nimeni nu-1 băgă în seamă, nimeni nu-1 întrebă, Unde te duci la ora asta, dacă 1-ar fi întrebat cineva ştia cum trebuia să răspundă, Mă duc să urinez, va spune, mai ales nu voia să-1 cheme soţia medicului, pe ea n-ar putea s-o înşele, s-o mintă, ar trebui să-i spună ce-avea în minte, Nu mai pot sta aici să putrezesc, recunosc că soţul dumneavoastră a făcut tot ce i-a stat în putinţă, dar când trebuia să fur o maşină nu mă rugam de altcineva s-o fure în locul meu, acum e la fel, eu însumi trebuie să mă duc, când mă vor vedea în starea asta vor pricepe imediat cât de rău mă simt, mă vor urca într-o ambulanţă şi mă vor duce la spital, cu siguranţă sunt spitale doar pentru orbi, unul în plus nu se observă, după aceea o să-mi trateze piciorul, o să mă vindece, am auzit că aşa se face cu condamnaţii la moarte, dacă au o apendicită, îi operează şi doar apoi îi omoară, ca să moară sănătoşi, din punctul meu de vedere, pot să mă aducă înapoi, nu-mi pasă. înainta mai mult, strângând din dinţi ca să nu geamă, dar nu-şi putu stăpâni un icnet de durere când, ajuns la capătul rândului, se dezechilibra. Greşise numărătoarea paturilor, se aşteptase la încă unul, dar urmase golul. Prăbuşit pe podea, nu se mişcă până nu se convinse că zgomotul nu trezise pe nimeni. Apoi îşi dădu seama că poziţia convenea de minune unui orb, dacă va avansa în patru labe îşi va putea găsi drumul mai uşor. Se târî astfel până ajunse în hol, acolo se opri gândindu-se la procedeul pe care va trebui să-1 adopte, dacă e mai bine să strige din uşă, sau să se apropie de grilaj, să folosească funia de care se ţinuseră ca să ajungă înăuntru şi care, cu siguranţă, trebuia să fie tot acolo. Ştia prea bine că, dacă ar striga de aici după ajutor, 1-ar trimite pe dată înapoi, însă alternativa de a avea ca singur ajutor, după câte păţise, în ciuda sprijinului solid al paturilor, numai o funie slobodă, oscilantă, îl făcu să şovăie. După câteva minute crezu că a găsit soluţia, Merg de-a buşilea, îşi zise, mă târăsc pe sub frânghie, din când în când ridic mâna să văd dacă sunt pe drumul cel bun, e ca atunci când furi o maşină, întotdeauna se găseşte o metodă. Deodată, fără s-o fi vrut, conştiinţa lui se trezi şi îl dojeni cu asprime pentru că furase maşina unui biet orb, Dacă sunt acum în situaţia asta, argumentă el, nu este pentru că i-am furat maşina, ci pentru că 1-am însoţit acasă, asta a fost marea mea greşeală. Conştiinţa n-avea chef de dezbateri cazuistice, argumentele ei erau simple şi clare, Un orb e sacru, de la un orb nu furi, Tehnic vorbind, nu 1-am furat, nici el nu-şi ţinea maşina în buzunar, nici eu nu i-am băgat pistolul sub nas, se apără acuzatul, Lasă-te de sofisme, bombăni conştiinţa, şi du-te unde trebuie să mergi.

  Aerul rece al dimineţii îi răcori faţa. Ce bine se respiră afară, gândi. I se păru că piciorul îl durea mult mai puţin, dar asta nu-1 surprinse, şi înainte se întâmplase de câteva ori. Era pe palierul scării exterioare, curând va ajunge pe trepte, Va fi lucrul cel mai complicat, îşi spuse, trebuie să cobor cu capul înainte, îşi ridică un braţ să se convingă că funia era acolo, şi porni. Aşa cum prevăzuse, nu era uşor să coboare de pe o treaptă pe alta, mai ales din cauza piciorului care nu-1 ajuta, şi dovada o avu imediat, când, la jumătatea scării, o mână alunecându-i pe o treaptă, trupul îi căzu pe o parte, târât de greutatea blestematului de picior. Durerile reveniră instantaneu, cu ferăstraiele, cu burghiele, cu ciocanele lor, nici el nu ştia cum de a reuşit să nu ţipe. Timp de multe minute rămase întins pe burtă, cu faţa lipită de pământ. Un vânt rapid, târâtor, îl făcu să dârdâie. N-avea pe el decât cămaşa şi chiloţii. Rana era în contact cu pământul, şi el se gândi, N-are decât să se infecteze, era un gând stupid, nu-şi dădu seama că se târâse aşa din salon până aici, Bine, n-are importanţă, mă vor trata înainte să se infecteze, îşi zise, încercând să se liniştească, şi se răsuci pe o parte ca să apuce mai uşor funia. N-o găsi imediat. Uitase că trupul lui făcea unghi drept cu funia când se rostogolise pe scară, dar instinctul îl ţinu pe loc. Apoi mintea îl învăţă să se ridice în fund şi să se mişte încet până când şoldurile atinseră prima treaptă, şi simţi asprimea funiei în mâna ridicată cu un sentiment exultant de victorie. Probabil acelaşi sentiment îl făcu să descopere, imediat, modul de a se deplasa fără ca rana să atingă pământul, se aşeză cu spatele spre poartă şi, folosindu-şi braţele ca pe nişte cârje, cum făceau pe vremuri schilozii, îşi deplasă trupul, cu mişcări scurte, îndărăt, da, pentru că, în acest caz ca şi în altele, trasul era mult mai uşor decât împinsul. Piciorul, aşa, nu mai suferea atât de mult, iar panta lină a terenului, coborând treptat spre ieşire, îi era de ajutor. Cât priveşte funia, nu era nici un pericol s-o piardă, aproape o atingea cu capul. Se întrebă dacă mai avea mult până la poartă, una e să mergi pe propriile picioare şi alta să înaintezi de-a-ndăratelea, pe distanţe de jumătate de palmă sau mai puţin. Uitând o clipă că e orb, îşi întoarse capul să măsoare cât drum mai era de străbătut şi găsi înainte acelaşi alb fără fund. O fi noapte, o fi zi, se întrebă, bun, dacă ar fi zi, m-ar fi văzut de acum, în plus n-a fost decât un mic dejun, cu multe ore în urmă. II uimea spiritul logic pe care şi-1 descoperise, rapiditatea şi siguranţa raţionamentelor, se vedea pe sine însuşi altfel, un om diferit, şi, dacă n-ar fi avut ghinionul cu piciorul, ar fi fost dispus să jure că niciodată în viaţa lui nu se simţise atât de bine. Se lovi cu spatele de partea inferioară, metalică, a porţii. Ajunsese. Adăpostit în gheretă ca să se apere de frig, soldatului de santinelă i se păruse că aude nişte zgomote uşoare pe care nu reuşise să le identifice, oricum nu se gândise că ar fi putut veni dinăuntru, o fi fost freamătul arborilor, o ramură pe care vântul o făcuse să atingă uşor grilajul. Alt zgomot îi ajunse deodată la urechi, dar acesta a fost diferit, o lovitură, un soc, pentru a fi mai precişi, nu putea fi vântul. Nervos, soldatul ieşi din gheretă, cu degetul pe trăgaciul puştii automate şi privi spre poartă. Nu văzu nimic. Zgomotul, însă, revenise, mai puternic, acum semăna cu zgâriatul unor unghii pe o suprafaţă zgrunţuroasă. Tabla de pe poartă, gândi. Făcu un pas spre cortul de campanie unde dormea sergentul, dar îl reţinu gândul că, dacă dă o falsă alarmă va fi muştruluit, sergenţilor nu le place să fie treziţi, chiar cu temei. Se uită din nou spre poartă şi aşteptă, încordat. Foarte încet, în spaţiul dintre două bare verticale, ca o fantomă, începu să apară un chip alb. Chipul unui orb. Spaima îi îngheţă sângele în vine soldatului şi teama îl făcu să ridice arma şi să tragă o rafală de foarte aproape.

  Bubuitul sacadat al detunăturilor îi făcu să ţâşnească aproape imediat din corturi, pe jumătate dezbrăcaţi, pe soldaţii care formau pichetul însărcinat cu paza spitalului de nebuni şi a celor închişi înăuntru. Sergentul era deja la comandă, Ce dracu a fost asta, Un orb, un orb, bâigui soldatul, Unde, Acolo, şi arătă poarta cu ţeava armei, Nu văd nimic, Era acolo, 1-am văzut. Soldaţii se echipaseră şi aşteptau aliniaţi, cu puştile în mână. Aprindeţi proiectorul, ordonă sergentul. Unul dintre soldaţi se urcă pe platforma vehiculului, după câteva secunde o lumină orbitoare dezveli poarta şi faţada clădirii. Nu e nimeni, tâmpitule, spuse sergentul, şi voia să mai emită câteva politeţuri militare în acelaşi stil când văzu că, pe sub poartă, se întindea, sub lumina violentă, o baltă neagră. I-ai făcut de petrecanie, spuse. Apoi, amintindu-şi de ordinele riguroase pe care le primise, zbieră, Daţi-vă înapoi, se ia. Soldaţii bătură în retragere, înfricoşaţi, dar se uitară în continuare la balta de sânge care se împrăştia printre pietrele mărunte ale pavajului. Crezi că tipul e mort, întrebă sergentul, Trebuie să fie, i-am descărcat încărcătorul drept în faţă, răspunse soldatul, mulţumit acum că demonstrase ce bun ţintaş era. în acest moment, un alt soldat strigă nervos, Domnule sergent, domnule sergent, uitaţi-vă acolo, în capul scării, în picioare, scăldaţi în lumina proiectorului, se vedeau câţiva orbi, peste zece. Nu avansaţi, zbieră sergentul, dacă faceţi un pas înainte, vă fac praf pe toţi. La ferestrele clădirilor din faţă, câţiva oameni treziţi de împuşcături se uitau îngroziţi pe ferestre. Atunci sergentul strigă, Patru bărbaţi să vină să ia trupul. Pentru că nu se puteau vedea, nici număra, şase orbi se puseră în mişcare, Am spus patru, zbieră sergentul isteric. Orbii se atinseră o dată, de două ori, rămaseră în urmă doi dintre ei. Ceilalţi începură se se mişte de-a lungul funiei.

  Trebuie să vedem dacă există pe aici vreo sapă sau vreo lopată, orice ar putea folosi la săpat, spuse medicul. Era dimineaţă, aduseseră cu mare efort cadavrul în curtea interioară, îl întinseseră pe jos, între gunoaie şi frunzele moarte ale copacilor. Acum trebuia îngropat. Doar soţia medicului ştia în ce stare era mortul, cu chipul şi craniul spintecate de împuşcături, trei găuri de gloanţe în gât şi în zona sternului. Ştia şi că în toată clădirea nu exista nimic cu care s-ar fi putut săpa o groapă. Parcursese întreaga suprafaţă ce le fusese destinată şi nu găsise decât o bară de fier. Va fi de folos, dar nu era de ajuns. Şi văzuse, în dosul ferestrelor închise ale coridorului care mărginea aripa rezervată suspecţilor de contagiere, mai joase spre curte, multe feţe înspăimântate, ale unor oameni ce-şi aşteptau ceasul, inevitabila clipă când vor trebui să spună Am orbit, sau când, dacă vor încerca să ascundă, îi va denunţa un gest greşit, o mişcare a capului în căutarea unei umbre, poticneala nejustificată la cine are ochi. Toate astea le ştia şi medicul, fraza pe care o rostise făcea parte din jocul stabilit de amândoi, acum femeia va putea să spună, Ce-ar fi să le cerem soldaţilor să ne arunce o lopată, E o idee bună, să încercăm, au fost cu toţii de acord, da, era o idee bună, doar tânăra cu ochelari negri nu rosti nici o vorbă despre sapă sau lopată, nu se putea opri din plâns, A fost vina mea, suspina ea, ce-i drept e drept, nu se putea nega, dar e la fel de adevărat, în caz c-ar fi o mângâiere, că, dacă înainte de fiecare gest, am încerca să-i prevedem toate consecinţele, să le cântărim serios, mai întâi pe cele imediate, apoi pe cele probabile, posibile, cele imaginabile, n-am reuşi să ne urnim un pas din locul unde primul gând ne-a făcut să ne oprim. Rezultatele bune şi rele ale vorbelor şi faptelor noastre se distribuie, în mod destul de uniform şi de echilibrat, se presupune, în toate zilele viitorului, inclusiv în acelea, fără sfârşit, când nu vom mai fi aici să le vedem, să ne felicităm pentru ele sau să cerem iertare, de altfel, unii spun că asta e nemurirea de care se tot vorbeşte, Aşa o fi, dar omul ăsta e mort şi trebuie îngropat. Merseră va să zică medicul şi soţia lui să parlamenteze, tânăra cu ochelari negri, inconsolabilă, spuse că vine şi ea. O durea sufletul. Nici n-apucară să se înfăţişeze, la vedere, în faţa uşii, că un soldat le şi strigă, Staţi, şi parcă temându-se că ordinul verbal, deşi energic, nu va fi respectat, trase un foc în aer. îngroziţi, bătură în retragere în umbra ocrotitoare a holului, în spatele masivei uşi deschise. După aceea soţia medicului înainta singură, putea vedea mişcările soldatului, ferindu-se la timp, dacă ar fi fost nevoie, Nu avem cu ce îngropa mortul, spuse, ne trebuie o sapă. La poartă, dar în locul opus celui unde se prăbuşise orbul, se ivi alt militar. Era un sergent, dar nu cel dinainte, Ce vreţi, strigă, Avem nevoie de o lopată, sau de o sapă, N-avem aşa ceva, căraţi-vă, Trebuie să îngropăm cadavrul, Nu-1 îngropaţi, lăsaţi-1 acolo să putrezească, Dacă-1 lăsăm, contaminează, atmosfera, N-are decât s-o contamineze şi să vă fie de bine, Atmosfera nu stă pe loc, e ba aici, ba dincolo. Pertinenţa argumentului îl obligă pe militar să reflecteze, îl înlocuise pe celălalt sergent, care orbise şi fusese dus imediat în locul unde erau concentraţi bolnavii aparţinând forţelor armate terestre. E inutil să spunem că aviaţia şi marina dispuneau de asemenea, fiecare, de propriile lor instalaţii, dar de mai mici dimensiuni şi importanţă, având aceste arme efective mai reduse. Femeia are dreptate, reconsideră sergentul, într-un caz ca ăsta trebuie fără îndoială să fim cu mare grijă. Ca precauţie, doi soldaţi, înarmaţi cu măşti antigaz, vărsaseră peste sânge două damigene pline de amoniac, ai cărui ultimi vapori încă făceau să lăcrimeze personalul, pişcându-le mucoasele gâtului şi nasului. Sergentul declară, în sfârşit, O să văd ce se poate aranja, Dar mâncarea, profită de ocazie soţia medicului, Mâncarea încă h-a sosit, Numai la noi sunt peste cincizeci de persoane, ne e foame, ce ne trimiteţi nu ajunge, Mâncarea nu e treaba armatei, Cineva trebuie să rezolve situaţia, guvernul s-a angajat să ne hrănească, Intoar-ceţi-vă înăuntru, nu vreau să mai văd pe nimeni la uşa asta, Sapa, mai strigă soţia medicului, dar sergentul plecase. Dimineaţa trecuse pe jumătate când se auzi vocea megafonului în salon, Atenţiune, atenţiune, internaţii se bucurară, îşi închipuiră că era anunţată mâncarea, dar nu, era vorba de sapă, Să vină cineva s-o ia, dar să nu văd grupuri, iese doar o persoană, Merg eu, am mai vorbit cu ei, spuse soţia medicului. De îndată ce ieşi pe palierul exterior văzu sapa. După poziţia şi distanţa la care se afla, mai aproape de poartă decât de scară, fusese probabil aruncată de afară, Nu pot uita că sunt oarbă, îşi spuse soţia medicului, Unde e, întrebă, Coboară scara, o să te conduc, răspunse sergentul, foarte bine, acum mergi în aceeaşi direcţie, aşa, aşa, stai, întoarce-te puţin la dreapta, nu, la stânga, mai puţin, mai puţin, acum înainte, dacă nu te abaţi din drum o să dai cu nasul de ea, cald, fierbinte, rahat, am spus să nu te abaţi din drum, rece, rece, se încălzeşte din nou, cald, din ce în ce mai cald, gata, acum întoarce-te, te voi conduce din nou, nu vreau să stai acolo ca o tâmpită, dând roate, şi să ajungi la poartă, Nu fi aşa de îngrijorat, gândi ea, o să merg de aici la uşă în linie dreaptă, la urma urmei tot aia, chiar dacă ai ajunge să bănuieşti că nu sunt oarbă, ce-mi pasă mie, n-o să vii înăuntru să mă cauţi, îşi puse sapa pe umăr, ca un muncitor care mergea la treabă şi se îndreptă spre uşă fără să se abată un pas, Domnule sergent, aţi văzut, exclamă unul dintre soldaţi, mai să crezi că are ochi, Orbii învaţă repede să se orienteze, explică, plin de sine, sergentul.

  A fost anevoios să sape groapa. Pământul era tare, călcat în picioare, erau rădăcini la o palmă de suprafaţă. Săpară pe rând şoferul, cei doi poliţişti şi primul orb. în faţa morţii, ce aştepţi de la natură este să-şi piardă ranchiuna, forţa şi veninul, e drept că se spune că ura veche n-are pace, şi în acest sens nu lipsesc dovezile în literatură şi în viaţă, dar aici, în fond, nu era vorba de ură, nici veche nu era, căci ce înseamnă furtul unui automobil în faţa mortului care îl furase, şi cu atât mai puţin în starea mizerabilă în care ajunsese, nu e nevoie de ochi pentru a şti că acest chip n-are nas, nici gură. N-au putut săpa decât până la trei palme adâncime. Dacă mortul ar fi fost gras, i-ar fi rămas burta afară, dar hoţul era slab, o sperietoare, mai slab după postul din ultimele zile, groapa ajunge pentru doi ca el. Nu s-au ţinut rugăciuni. Am fi putut pune o cruce, aminti fata cu ochelari negri, remuşcarea o făcuse să vorbească, dar nimeni n-avea habar dacă răposatul se gândise în timpul vieţii la Dumnezeu şi la religie, era preferabilă tăcerea, dacă altceva are vreo îndreptăţire înaintea morţii, în plus, să ne gândim că a face o cruce e mult mai puţin uşor decât pare, fără a mai vorbi de timpul cât va rezista în picioare, cu toţi orbii ăştia care nu văd pe unde calcă. Se întoarseră în salon, în locurile mai frecventate, dacă nu sunt în câmp deschis, precum curtea, nu te mai pierzi, cu un braţ întins în faţă şi câteva degete mişcându-se ca antenele de insectă ajungi oriunde, e foarte probabil că orbii cei mai înzestraţi îşi vor dezvolta în curând ceea ce se numeşte vedere frontală. Soţia medicului, de exemplu, e extraordinar cum reuşeşte să se mişte şi să se orienteze prin acest adevărat labirint de săli, intrânduri şi coridoare, cum ştie să dea colţul în punctul exact, cum se opreşte în faţa unei uşi şi o deschide fără ezitare, cum n-are nevoie să numere paturile până ajunge la al ei. Acum e aşezată pe patul soţului, stă de vorbă cu el, în şoaptă ca de obicei, se vede că sunt oameni cu educaţie, şi întotdeauna au ceva să-şi spună, nu ca perechea cealaltă, primul orb şi nevasta lui, după mişcătoarele efuziuni ale regăsirii aproape nu şi-au mai vorbit, în ei a lucrat mai mult tristeţea de acum decât dragostea dinainte, cu vremea se vor obişnui. Cine nu oboseşte să repete că vrea de mâncare este băiatul strabic, deşi tânăra cu ochelari negri şi-a luat practic mâncarea de la gură ca să i-o dea lui. De multe ore copilul nu mai cere la mama, dar desigur îi va simţi din nou lipsa după ce va mânca, atunci când trupul va fi eliberat de egoismul care rezultă din simpla, totuşi imperioasa, necesitate de a se hrăni. Fie din cauza întâmplării de dimineaţă, fie din motive străine de voinţa noastră, adevărul e că nu fuseseră încă aduse cutiile cu masa de dimineaţă. Acum se apropie ora prânzului, arată aproape unu ceasul pe care soţia medicului 1-a consultat pe furiş, nu va trebui deci să ne mirăm că nerăbdarea sucurilor gastrice i-a făcut pe câţiva orbi, atât din aripa aceasta cât şi din cealaltă, să iasă să aştepte în hol venirea mâncării, şi asta din două excelente motive, cel public, al unora, pentru că astfel s-ar câştiga timp, cel ascuns, al altora, pentru că se ştie că cine ajunge primul mănâncă mai mult. în total, nu vor fi mai puţin de zece orbi atenţi la zgomotul pe care poarta exterioară îl face când se deschide, la paşii soldaţilor care le vor aduce binecuvântatele cutii. La rândul lor, temându-se de o subită orbire care ar putea rezulta din vecinătatea imediată a orbilor aşteptând în hol, contagiaţii din aripa stingă n-au îndrăznit să iasă, dar câţiva dintre ei pândesc prin uşa întredeschisă, nerăbdători să le vină rândul. Timpul trece. Obosiţi de aşteptare, câţiva orbi s-au aşezat pe jos, mai târziu doi sau trei s-au întors în saloane. Peste puţin se auzi scârţâitul inconfundabil al porţii. Aţâţaţi, orbii, înghesuindu-se unul într-altul, au început să se mişte în direcţia unde, judecind după sunetele de afară, îşi închipuiau că era uşa, dar, deodată, cuprinşi de o vagă nelinişte pe care nu vor avea timpul s-o definească şi s-o explice, s-au oprit şi pe dată au dat înapoi, în timp ce începeau să se audă distinct paşii soldaţilor care aduceau mâncarea şi a escortei înarmate care îi însoţea.

  Încă sub impresia produsă de tragicul eveniment al morţii, soldaţii care transportau cutiile stabiliseră că nu le vor lăsa lângă uşile care dădeau spre cele două aripi, aşa cum, de bine, de rău, făcuseră înainte, le vor lăsa în hol, şi la revedere, să vă fie de bine, Să se descurce, au spus. Lumina intensă de afară şi trecerea bruscă în penumbra holului i-au împiedicat, în primul moment, să vadă grupul de orbi. I-au văzut imediat după aceea. Cu urlete de spaimă, aruncară cutiile pe podea şi ieşiră afară alergând ca nebunii. Cei doi soldaţi ai escortei, care aşteptau pe palier, reacţionară în mod exemplar în faţa pericolului. Stăpânindu-şi, numai Dumnezeu ştie cum şi de ce, o legitimă spaimă, au înaintat până pe pragul uşii şi şi-au descărcat încărcătoarele. Orbii au început să cadă unii peste alţii, prăbuşindu-se, primeau în trup gloanţe care erau deja o irosire a muniţiei, totul a fost atât de incredibil de lent, un trup, alt trup, părea că niciodată nu vor mai termina să cadă, aşa cum uneori vedem în filme şi la televizor. Dacă mai sunt încă vremurile când soldatul trebuie să dea socoteală de gloanţele trase, cei de aici vor putea să jure pe steag că au acţionat în legitimă apărare, şi, în plus, ca să-şi apere camarazii dezarmaţi, trimişi în misiune umanitară, care s-au văzut pe neaşteptate ameninţaţi de un grup de orbi numeric superiori. Se retraseră alergând ca nebunii la poartă, apăraţi de puştile pe care ceilalţi soldaţi ai pichetului le băgau tremurând printre gratii, ca şi cum orbii în viaţă, care rămăseseră, ar fi fost gata să lanseze un atac vindicativ. Livid de spaimă, unul dintre cei care trăseseră spunea, Eu înăuntru nu mă mai întorc nici să mă omorâţi, şi într-adevăr nu s-a întors. Într-o clipă, în aceeaşi zi, spre sfârşitul după-amiezei, la ora schimbului, deveni încă un orb printre orbi, norocul lui că era din trupă, în caz contrar, ar fi rămas aici, să le ţină companie orbilor civili, tovarăşii celor pe care îi făcuse bucăţi, şi Dumnezeu ştie ce s-ar fi făcut. Sergentul spuse, Mai bine îi lăsau să moară de foame, murind lighioana se termină veninul. Cum ştim, sunt mulţi cei care au spus-o şi au gândit-o de multe ori, din fericire un rest preţios al simţului omeniei îl făcu să adauge, De acum înainte lăsăm cutiile la mijlocul drumului, să vină ei să le ia, dar stăm cu ochii pe ei şi la cea mai mică mişcare suspectă, foc. Se întoarse la postul de comandă, deschise microfonul şi, legând cuvintele cum ştia mai bine, apelând la amintirea altor cuvinte asemănătoare, ascultate în ocazii mai mult sau mai puţin similare, rosti, Armata regretă că a fost nevoită să reprime cu armele o mişcare de răzvrătire responsabilă de crearea unei situaţii de risc iminent, de care nu se face vinovată nici direct nici indirect, şi anunţă că, începând de astăzi, internaţii îşi vor lua mâncarea afară din clădire, aţi fost preveniţi că veţi suferi consecinţele în caz că se manifestă orice tentativă de dezordine, aşa cum s-a întâmplat acum şi noaptea trecută. Făcu o pauză, fără să ştie prea bine cum s-ar cuveni să termine, uitase cuvintele potrivite, sigur că existau, n-a reuşit însă decât să repete, Nu suntem vinovaţi, nu suntem vinovaţi.

  În interiorul clădirii, zgomotul focului, repercutat în spaţiul limitat al holului, a provocat panică, în primele momente, au crezut că soldaţii vor da năvală în saloane, măturând tot ce vor găsi în cale, guvernul s-a răzgândit, a ales eliminarea fizică în masă, unii s-au băgat sub pat, alţii, terorizaţi, nu s-au mişcat, poate câţiva s-au gândit că aşa era mai bine, decât sănătate puţină, mai bine deloc, dacă e să se termine, să fie repede. Primii care au reacţionat au fost contagiaţii. O luaseră la fugă când începuseră să zboare gloanţele, dar apoi tăcerea îi încuraja să revină, şi din nou s-au apropiat de uşa care dădea în hol. Văzură trupurile îngrămădite, sângele sinuos întinzându-se lent pe lespezi, parcă era viu, şi cutiile de mâncare. Foamea îi împinse afară, acolo era mult dorita hrană, era destinată orbilor desigur, a lor va veni după aceea, cum spunea regulamentul, dar la naiba cu regulamentul, nu ne vede nimeni, candela care merge înainte dă mai multă lumină, au spus-o străbunii din toate timpurile şi locurile, şi străbunii se pricepeau la asta. Totuşi, foamea reuşi să-i împingă numai trei paşi, raţiunea se interpuse şi îi preveni că primejdia era acolo, aşteptându-i pe imprudenţi, în trupurile acelea fără viaţă, mai ales în sânge, cine putea şti ce vapori, ce emanaţii, ce miasme otrăvitoare se vor fi desprinzând din carnea sfârtecată a orbilor. Sunt morţi, nu pot să facă nimic, spuse cineva, voia să se liniştească pe sine şi pe ceilalţi, dar a fost mai rău c-a spus-o, era adevărat că orbii erau morţi, nu se puteau mişca, observaţi, nu se mişcă şi nu respiră, dar cine ne spune că această orbire albă nu e o boală a spiritului, şi, dacă este, să continuăm ipoteza, niciodată spiritele acestor orbi n-au fost mai libere ca acum, afară din trup, şi libere aşadar să facă ce doresc, mai ales răul, care, cum ştie toată lumea, mereu a fost cel mai uşor de făcut, însă cutiile cu mâncare, expuse acolo, atrăgeau irezistibil ochii, astea sunt raţiunile stomacului, nu le pasă de nimic, nici când e spre propriul lui bine. Dintr-o cutie se scurgea un lichid alb, care încet se apropia de balta de sânge, după toate aparenţele era lapte, e o culoare care nu înşală. Mai curajoşi, sau mai fatalişti, deosebirea nu e mereu uşoară, doi dintre contaminaţi au înaintat, şi aproape că au atins cu mâinile lacome prima cutie când, în golul uşii, care dădea spre cealaltă aripă, se iviră câţiva orbi. Atâta poate imaginaţia, şi, în împrejurări sinistre ca aceasta, pare că poate totul, încât pentru cei doi care plecaseră în expediţie, a fost ca şi cum morţii, deodată, s-ar fi ridicat de la pământ, la fel de orbi ca înainte, desigur, dar mult mai primejdioşi, pentru că, fără îndoială, îi însufleţea dorinţa răzbunării. Prudenţi, se retraseră în tăcere spre uşa de la aripa lor, poate că orbii se vor ocupa mai întâi de morţi, aşa cerea caritatea şi respectul, ori, în caz contrar, vor lăsa, nevăzând-o, o cutie, oricât de mică, contagiaţii nu erau mulţi, era cea mai bună 1 soluţie, să-i roage, Vă rugăm, fie-vă milă, lăsaţi barem o cutie pentru noi, s-ar putea să nu ne mai aducă azi altă mâncare, după ce s-a întâmplat. Orbii se mişcau ca nişte orbi ce erau, bâjbâind, împiedi-cându-se, târşâindu-şi picioarele, cu toate astea, de parcă ar fi fost organizaţi, s-au priceput să-şi împartă eficient sarcinile, unii, patinând în sângele lipicios şi în lapte, s-au apucat imediat să retragă şi să transporte cadavrele în curte, alţii s-au ocupat de cutii, una câte una, le-au luat pe toate cele opt lăsate de soldaţi. Printre orbi era o femeie care dădea impresia că e în acelaşi timp în toate părţile, ajutând la cărat, părând că-i ghidează pe bărbaţi, lucru evident imposibil pentru o oarbă, şi, fie din întâmplare, fie dinadins, de mai multe ori şi-a întors faţa spre aripa contagiaţilor, de parcă îi putea vedea sau le percepea prezenţa. Curând, holul rămase gol, fără alte semne decât o pată mare de sânge, şi alta mai mică atingând-o, albă, de lapte, laptele vărsat, în rest, doar urme încrucişate de tălpi, pete roşii sau numai umede. Contagiaţii au închis resemnaţi uşa şi au pornit în căutarea firimiturilor, aşa de mare le era descurajarea încât unul ajunse să spună, şi asta arată cât erau de disperaţi, Dacă tot trebuie să orbim, dacă ăsta ne e destinul, mai bine am merge imediat acolo, cel puţin am avea de mâncare, Poate că soldaţii ne vor aduce totuşi partea noastră, rosti cineva, Ai fost în armată, întrebă altul, Nu, Aşa credeam şi eu.

  Având în vedere că morţii le aparţineau în egală măsură, s-au întâlnit ocupanţii primului salon şi celui de-al doilea, cu scopul de a decide dacă mai întâi mâncau şi apoi înmormântau cadavrele, sau invers. Nimeni nu părea interesat să afle cine a murit. Cinci orbi se instalaseră în al doilea salon, nu se ştie dacă se cunoşteau dinainte ori, în caz contrar, dacă avuseseră timp şi dispoziţie să facă prezentări şi confidenţe. Soţia medicului nu-şi amintea să-i fi văzut la sosire. Pe ceilalţi patru, da, pe ei îi cunoştea, dormiseră cu ea, ca să spunem aşa, sub acelaşi acoperiş, deşi despre ei nu ştia decât asta, şi cum ar fi putut şti, bărbatul care se respectă nu se apucă să vorbească de subiecte intime cu prima persoană care i se iveşte în cale, precum faptul că făcuse amor într-o cameră de hotel cu tânăra cu ochelari negri, care, la rândul ei, dacă de bărbatul ăsta e vorba, habar n-are c-a fost şi încă este atât de aproape de cel care a făcut-o să vadă totul în alb. Şoferul de taxi şi cei doi poliţişti erau ceilalţi morţi, trei bărbaţi robuşti, capabili să-şi poarte de grijă, ale căror profesiuni constau, deşi în mod diferit, în grija purtată celorlalţi, şi iată-i aici, seceraţi cu cruzime în floarea vieţii, aşteptând să li se dea un rost. Va trebui să-i aştepte pe cei rămaşi să termine de mâncat, nu din pricina obişnuitului egoism al celor vii, ci pentru că cineva remarcase cu bun-simţ că înmormântarea a nouă trupuri în pământul tare, neavând decât o singură sapă, era o treabă care va dura cel puţin până la ora cinei. Şi cum ar fi inadmisibil să lucreze voluntarii plini de bune sentimente, în timp ce restul îşi umpleau stomacul, au hotărât să lase morţii pe mai târziu. Mâncarea venea în porţii individuale, uşor de distribuit, ia tu una, ia tu alta, până când s-ar termina. Dar neliniştea câtorva orbi mai puţin luminaţi complică o distribuţie care, în circumstanţe normale, ar fi fost comodă, deşi o minte senină şi imparţială ne recomandă să admitem că excesele petrecute au fost întemeiate, va ajunge să amintim, de exemplu, că nu se putea şti de la început dacă mâncarea ajunge pentru toţi. în realitate, oricine înţelege că nu e simplu să numeri nişte orbi, nici să împărţi porţii fără ochi de văzut. In plus, câţiva ocupanţi ai salonului următor, cu o incorectitudine mai mult decât blamabilă, au vrut să-i facă să creadă că erau mai mulţi decât în realitate. Ca de obicei, noroc că era aici soţia medicului. Câteva cuvinte spuse la momentul potrivit au fost întotdeauna în stare să rezolve dificultăţi, pe care un discurs abundent n-ar face decât să le agraveze. Rău intenţionaţi şi fără caracter s-au arătat a fî şi cei care nu doar că au încercat, dar au şi reuşit, să primească mâncare de două ori. Soţia medicului a văzut actul condamnabil, însă i s-a părut prudent să nu denunţe abuzul. Nu voia nici să se gândească la consecinţele revelaţiei că nu e oarbă, cel mai neînsemnat lucru care i se putea întâmpla era să se vadă transformată în servitoarea tuturor, cel mai grav poate ar fi fost să devină sclava câtorva. Ideea, de care am vorbit la început, de a desemna un responsabil pentru fiecare salon, ar putea, mai ştii, să ajute la rezolvarea acestor complicaţii şi a altora poate mai rele, cu condiţia, totuşi, ca autoritatea responsabilului, cu siguranţă fragilă, evident precară, bineînţeles sfidată în fiecare moment, să fie clar exercitată spre binele tuturor si, ca atare, recunoscută de majoritate. Dacă nu vom reuşi, îşi zise, vom ajunge să ne omorâm unii pe alţii, îşi promise că va vorbi despre aceste delicate subiecte cu soţul ei şi continuă să împartă raţiile.

  Unii din indolenţă, alţii pentru că aveau stomacul delicat, n-au mai avut chef, după masă, să facă oficiul de gropari. Când medicul, considerându-se, prin profesiune, mai responsabil decât ceilalţi, a spus fără tragere de inimă, Haideţi să ne ducem să-i îngropăm, nu se oferi nici un voluntar, întinşi pe paturi, orbii nu-şi doreau decât să fie lăsaţi în pace să-şi ducă la bun sfârşit scurta digestie, unii au adormit imediat, şi nu era de mirare, după spaimele şi emoţiile prin care au trecut, trupul, deşi hrănit cu atâta zgârcenie, se abandona voluptăţii chimiei digestive. Mai târziu, spre asfinţit, când becurile palide, prin succesiva diminuare a luminii naturale, au părut să câştige ceva putere, arătând în acelaşi timp, de slabe ce erau, cât de puţin puteau fi de folos, medicul, împreună cu soţia, au reuşit să convingă doi bărbaţi din salonul lor să-i însoţească în curte, dacă nu din alt motiv, spuse doctorul, cel puţin să-şi dea seama de ce aveau de făcut şi să separe trupurile rigide, de vreme ce se hotărâse că fiecare salon îşi va înmor-mânta propriii morţi. Avantajul pe care-1 aveau aceşti orbi era ceea ce s-ar putea numi iluzia luminii. De fapt, pentru ei era totuna că e zi sau noapte, dimineaţă sau apus, tăcută auroră ori zgomotoasă oră meridiană, orbii erau mereu înconjuraţi de un alb strălucitor, ca soarele în ceaţă. Pentru ei, orbirea nu însemna să trăiască înconjuraţi banal de beznă, ci înăuntrul unei lumini glorioase. Când medicul făcu greşeala să spună că ieşeau să separe trupurile, primul orb, unul dintre cei care consimţiseră să-1 ajute, a cerut să-i explice cum vor putea să-i recunoască, întrebare logică, ce-1 descumpăni pe medic. De astă dată, soţia se gândi că nu trebuie să-i sară în ajutor, s-ar denunţa făcând-o. Medicul scăpă cu iscusinţă din încurcătură prin metoda radicală a pasului înainte, adică recunoscându-şi greşeala. Suntem aşa de obişnuiţi să avem ochi, rosti, cu tonul celui care râde de sine însuşi, încât ne închipuim că încă îi mai putem folosi când nu mai sunt buni de nimic, de fapt, nu ştim decât că acolo sunt patru dintre ai noştri, şoferul de taxi, cei doi poliţişti şi un altul, care şi el era la noi, deci soluţia e să luăm la nimereală patru trupuri, să le mmormântăni aşa cum trebuie, şi astfel ne facem datoria. Primul orb se declară de acord, celălalt la fel, şi din nou, făcând cu schimbul, se apucară să sape gropi. Nu vor afla ajutoarele, oarbe cum sunt, că trupurile îngropate au fost, fără excepţie, exact cele despre care, cu îndoială, vorbiseră, şi nu va fi nevoie să spunem cum a lucrat aici aparentul hazard, mâna medicului condusă de mâna soţiei, apuca un picior sau un braţ, şi el nu trebuia să spună decât, Ăsta. După ce au îngropat două trupuri, s-au ivit în sfârşit, venind din salon, trei bărbaţi dispuşi să-i ajute, n-ar fi făcut-o, probabil, dacă li s-ar fi spus că e noapte. Chiar fiind omul orb, trebuie să recunoaştem că, din punct de vedere psihologic, există o mare diferenţă între a săpa morminte pe lumina zilei şi după ce dispare soarele, în momentul când intrau în salon, asudaţi, murdari de pământ, simţind încă în nări primul miros dulceag al putrefacţiei, vocea megafonului începu să repete instrucţiunile cunoscute. Nu se făcu nici o referire la ce se întâmplase, nu se vorbi de împuşcături, nici de morţi. Anunţuri precum cel de A abandona edificiul fără autorizaţie prealabilă va însemna moarte imediată, sau Internaţii vor îngropa fără formalităţi cadavrele în curte, căpătaseră acum, datorită crudei experienţe a vieţii, suprema maestră a tuturor disciplinelor, un sens deplin, în vreme ce anunţul care promitea cutii cu mâncare de trei ori pe zi devenise un sarcasm grotesc sau o ironie şi mai greu de suportat. Când vocea tăcu, medicul, singur, pentru că începuse să cunoască cotloanele clădirii, merse până la uşa celuilalt salon să comunice, Ai noştri sunt deja îngropaţi, Dacă i-aţi îngropat pe unii, puteaţi să-i îngropaţi pe toţi, răspunse dinăuntru un glas de bărbat, Am hotărât că fiecare salon îşi va îngropa morţii care-i aparţin, am numărat patru şi i-am înmormântat, Foarte bine, mâine ne vom ocupa de ai noştri, spuse alt glas de bărbat, iar apoi, schimbând tonul, N-au mai trimis mâncare, întrebă, Nu, răspunse medicul, Dar megafonul spune că de trei ori pe zi, Mă îndoiesc că se vor ţine tot timpul de cuvânt, Atunci va trebui să raţionalizăm alimentele, spuse un glas de femeie, Mi se pare o idee bună, dacă vreţi, vorbim mâine, De acord, spuse femeia. Medicul pornise înapoi, când auzi glasul bărbatului care vorbise primul, E de ştiut cine ordonă aici. Tăcu aşteptând să i se răspundă, o făcu aceeaşi voce feminină, Dacă nu ne organizăm ca lumea, vor ordona foamea şi frica, e o ruşine că n-am mers cu ei să ne îngropăm morţii, De ce nu te duci dumneata să-i îngropi, dacă tot eşti aşa de deşteaptă şi de sentenţioasă, Singură nu pot, dar sunt gata să ajut, Nu merită să discutăm, interveni al doilea glas de bărbat, Ne ocupăm de asta mâine dimineaţă. Medicul oftă, va fi greu de convieţuit. Porni spre salon, când simţi o puternică nevoie de a se evacua. Din locul unde se afla, nu era sigur că va fi în stare să găsească closetele, dar se decise să se aventureze. Spera să fi avut cineva cel puţin ideea de a duce acolo hârtia igienică trimisă în cutiile cu mâncare. Greşi drumul de două ori, neliniştit pentru că nevoia îl apăsa tot mai mult, iar urgenţa devenise maximă, când, în sfârşit, reuşi să-şi dea jos pantalonii şi să se lase pe vine în closetul turcesc. Putoarea îl asfixia. Avea impresia că păşise într-o pastă moale.

  Excrementele cuiva care nu nimerise gaura latrinei sau care se hotărâse să se uşureze fără să-i mai pese de decenţă, încercă să-şi imagineze cum arăta locul unde ajunsese, pentru el totul era alb, luminos, strălucitor, aşa erau pereţii şi podeaua pe care nu putea să le vadă, si, în mod absurd, se pomeni ajungând la concluzia că lumina şi albul, acolo, miroseau urât. Vom înnebuni de oroare, îşi spuse. După aceea, vru să se şteargă, dar nu era hârtie. Pipăi peretele din spatele lui, unde ar fi trebuit să găsească suporturile pentru suluri sau cuiele în care, în lipsă de ceva mai bun, ar fi putut fi prinse nişte bucăţi de hârtie oarecare. Nimic. Se simţi copleşit de nefericire, lovit de soartă mai mult decât putea suporta, stând acolo cu picioarele arcuite, ţinându-se de pantalonii care se târau pe podeaua scârboasă, orb, orb, orb, şi, fără să se mai poată stăpâni, începu să plângă în tăcere. Orbecăind, înainta câţiva paşi şi se lovi de peretele din faţă. întinse un braţ, îl întinse pe celălalt, în sfârşit găsi o uşă. Auzi paşii tarşaiţi ai cuiva care probabil umbla şi el în căutarea closetului, poticnindu-se, Unde o fi rahatul ăla, bombănea cu o voce neutră, ca şi cum, în fond, îi era indiferent s-o ştie. Trecu la două palme distanţă, fără să remarce prezenţa altei persoane, dar nu conta, situaţia nu apucase să devină indecentă, oare era, un bărbat în asemenea postură, cu hainele vraişte, însă, în ultima clipă, împins de un deconcertant sentiment de pudoare, medicul îşi ridicase pantalonii. Apoi îi lăsă jos, când i se păru că a rămas singur, dar era prea târziu, ştia acum că e murdar, murdar cum nu-şi amintea să fi fost vreodată în viaţă. Sunt multe feluri să devii animal, îşi spuse, ăsta este primul. Totuşi, nu se putea plânge din cale afară, încă mai avea pe cineva care voia să-1 cureţe.

  Întinşi în pat, orbii aşteptau să-şi facă milă somnul de tristeţea lor. Cu discreţie, de parcă exista primejdia să poată vedea şi ceilalţi mizerul spectacol, soţia medicului şi-a ajutat soţul să se cureţe cât mai bine cu putinţă. Acum se lăsase o tăcere dureroasă, ca într-un spital, când bolnavii dorm şi suferă în somn. Aşezată în capul oaselor, trează, soţia medicului privea paturile, siluetele întunecate, paloarea fixă a unui chip, un braţ care se mişca visând. Se întreba dacă va ajunge şi ea să orbească, ce motive inexplicabile o salvaseră până acum. Cu un gest obosit, îşi duse mâinile la faţă, ca să-şi îndepărteze o şuviţă de păr, şi se gândi, Vom mirosi cu toţii urât. în acest moment, se auziră suspine, scâncete, exclamaţii la început înăbuşite, sunete ce păreau cuvinte, care trebuiau să fie, dar a căror semnificaţie se pierdea în crescendo, trans-formându-se în geamăt, în vaiet. Cineva protestă de undeva din fund, Porcilor, sunteţi nişte porci. Nu erau porci, erau doar un bărbat orb şi o femeie oarbă care, probabil, nu vor şti niciodată nimic altceva unul despre celălalt.

  Un stomac care lucrează degeaba se trezeşte devreme. Unii orbi au deschis ochii când dimineaţa era încă departe, şi, nu din pricina foamei, ci pentru că ceasul biologic, cum se numeşte de obicei, li se dăduse peste cap, au crezut că e ziua în amiaza mare, Lăsaţi-mă să dorm, îşi spuseră, înţe-legându-şi de îndată greşeala, se auzea sforăitul tovarăşilor, care nu lăsa loc de îndoială. Or, se ştie din cărţi, dar şi mult mai mult din experienţa trăită, că cine se scoală în zori din proprie voinţă sau de nevoie, nu-i rabdă pe alţii, continuând să doarmă în prezenţa lui, şi cu îndoită dreptate în cazul celor despre care vorbim, pentru că e o mare deosebire între un orb care doarme şi un orb căruia nu i-a fost de nici un folos faptul că a deschis ochii. Aceste observaţii de ordin psihologic, prin fineţea lor aparent fără rost în raport cu dimensiunea extraordinară a cataclismului pe care relatarea se străduieşte s-o descrie, slujesc numai pentru a explica de ce s-au trezit aşa devreme toţi orbii, pe unii, cum am spus la început, i-a zgâlţâit dinăuntru stomacul exigent, dar pe alţii i-a smuls din somn nerăbdarea nervoasă a celor matinali, care nu s-au sfiit să facă mai mult zgomot decât cel inevitabil şi suportabil în adunări de cazarmă şi salon de spital. Aici nu vezi numai lume discretă şi bine crescută, sunt unii mitocani care se uşurează dimineaţa de flegme şi de vânturi fără să le pese de cine e în preajmă, adevărul e că şi în restul zilei se poartă după acelaşi tipic, de aceea atmosfera devine tot mai grea, şi nu e nimic de făcut, singura deschizătură e uşa, la ferestre nu se poate ajunge, atât sunt de înalte.

  Întinsă lângă bărbatul ei, cât mai aproape cu putinţă, din pricina îngustimii patului, dar şi de voie, ce greu le-a fost, în miez de noapte, să respecte buna-cuviinţă, să nu facă la fel ca aceia pe care cineva îi numise porci, soţia medicului se uită la ceas. Arăta ora două şi douăzeci şi trei de minute. Privi mai atent, acul secundelor nu se mişca. Uitase să întoarcă blestematul de ceas, nu, blestemată era ea, blestemată să fiu că nici măcar această îndatorire aşa de simplă n-am fost în stare să mi-o îndeplinesc, după numai trei zile de izolare. Fără să se mai poată stăpâni, izbucni într-un plâns convulsiv, de parcă s-ar fi abătut asupra ei cea mai mare nenorocire. Medicul crezu că femeia orbise, că i se întâmplase lucrul de care se temea atât de mult, şi, înnebunit, fu cât pe-aci s-o întrebe Ai orbit, dar în ultima clipă îi auzi şoapta, Nu e asta, nu e asta, iar apoi, într-un susur lent, aproape inaudibil, acoperindu-şi capetele cu pătura, Proasta de mine, n-am întors ceasul, şi continuă să plângă, inconsolabilă. Din patul de vizavi, fata cu ochelari negri se ridică si, călăuzită de suspine, se apropie cu braţele întinse, Eşti supărată, ai nevoie de ceva, punea întrebările pe măsură ce înainta, şi atinse cu amândouă mâinile trupurile culcate. Discreţia cerea să şi le retragă imediat, şi ordinul a fost cu siguranţă dat de creier, dar mâinile n-au ascultat, contactul a devenit mai subtil, doar o trecere delicată a epidermei peste pătura grosolană şi caldă. Ai nevoie de ceva, întrebă din nou tânăra, şi acum, în sfârşit, mâinile s-au retras, s-au ridicat, s-au pierdut în albul steril, părăsite. Sughiţând încă de plâns, soţia medicului se dădu jos din pat, o îmbrăţişa, N-am nimic, m-a apucat deodată tristeţea, rosti, Dacă dumneata, care eşti atât de puternică, îţi pierzi curajul, înseamnă că nu mai avem scăpare, se vaită tânăra. Mai liniştită acum, soţia medicului se gândea, privind-o în faţă, Aproape că nu se mai observă urmele de conjunctivită, ce păcat că nu pot să-i spun, i-ar face plăcere. Da, probabil că i-ar face plăcere, dar ar fi o plăcere absurdă, nu atât pentru că este oarbă, ci pentru că toată lumea e aşa, la ce bun să ai ochi limpezi şi frumoşi, ca ai ei, dacă nimeni nu-i poate vedea. Soţia medicului spuse, Toţi avem momente de slăbiciune, noroc că putem plânge, plânsul e de multe ori o salvare, sunt clipe când am muri dacă n-am plânge, Nu mai avem scăpare, repetă fata cu ochelari negri, Cine ştie, orbirea asta nu e ca celelalte, cum a venit, aşa poate c-o să dispară, Va fi prea târziu pentru cei care au murit, Toţi trebuie să murim, Dar s-ar putea să nu fim morţi, iar eu am omorât un om, Nu te învinovăţi, e vina împrejurărilor, aici suntem cu toţii vinovaţi şi inocenţi, lucruri mult mai rele au făcut soldaţii care ne păzesc, dar până şi ei vor putea invoca scuza cea mai solidă, frica, Trebuia să-1 fi lăsat pe amărât să mă pipăie, acum era viu şi trupul meu n-ar avea nimic, Nu te mai gândi la asta, linişteşte-te, încearcă să dormi. O conduse până la patul ei, Hai, culcă-te, Eşti aşa de bună, spuse tânăra, după care, coborând glasul, Nu ştiu ce să mă fac, îmi vine ciclul şi n-am adus pansamente, Fii liniştită, am eu. Mâinile fetei cu ochelari negri căutară s-o atingă, iar soţia medicului, delicat, le prinse în ale sale, Linişteşte-te, linişteşte-te. Tânăra închise ochii, stătu aşa un minut, poate c-ar fi adormit, dacă n-ar fi izbucnit deodată o altercaţie, cineva se dusese la closet şi, la întoarcere, îşi găsise patul ocupat, n-a fost dinadins, celălalt se sculase cu acelaşi scop, s-au întâlnit pe drum, bineînţeles că niciunul nu se gândise să spună Atenţie, să nu greşeşti patul când te întorci, în picioare, soţia medicului se uita la cei doi orbi care se certau, observă că nu făceau gesturi, aproape nu-şi mişcau trupul, învăţaseră repede că doar glasul şi auzul mai aveau acum ceva utilitate, e adevărat că nu le lipseau braţele, s-ar fi putut lupta, s-ar fi putut încaieră, lua la harţă, cum se spune de obicei, dar un pat încurcat nu merita aşa de mult, dacă ar fi toate greşelile vieţii ca aceasta, era de ajuns să se pună de acord, Doi e al meu, trei e al dumitale, să fie clar o dată pentru totdeauna, Dacă nu eram orbi, nu greşeam, Ai dreptate, necazul e că suntem orbi. Soţia medicului îi spuse bărbatului, Lumea toată e aici înăuntru.

  Nu chiar toată. Mâncarea, de exemplu, e undeva afară şi întârzie. Dintr-un salon şi din celălalt, câţiva bărbaţi merseră să se posteze în hol, aştep-tând ordinul să răsune în megafon. Băteau din picioare, nervoşi, nerăbdători. Ştiau că vor fi nevoiţi să iasă în curte să strângă cutiile pe care soldaţii, îndeplinindu-se cele promise, le vor lăsa în spaţiul dintre poartă şi scară, şi se temeau să nu fie un truc, o capcană, De unde ştim că n-or să tragă în noi, După câte au făcut, sunt în stare, Nu putem avea încredere, Eu nu ies afară, Nici eu, Cineva trebuie să iasă, dacă vrem să mâncăm, Nu ştiu dacă e mai bine să mori repede de un glonţ sau de foame încetul cu încetul, Eu merg, Şi eu, Nu trebuie să mergem cu toţii, Soldaţilor s-ar putea să nu le placă, Sau să se sperie, crezând că vrem să fugim, poate de aia 1-au omorât pe ăla cu piciorul, Trebuie să ne hotărâm, Să fim cu mare atenţie, amintiţi-vă ce s-a întâmplat ieri, nouă morţi într-o clipită, Soldaţii s-au temut de noi, Şi eu mă tem de ei, Aş vrea să ştiu dacă şi ei orbesc, Cine, ei, Soldaţii, După părerea mea, ei ar trebui să fie primii. Toţi erau de acord, fără să se întrebe totuşi din ce motiv a lipsit dintre ei acela care le-ar fi putut oferi adevăratul motiv, Aşa n-ar mai putea să tragă. Timpul trecea, trecea, dar megafonul rămânea mut. V-aţi ocupat de îngroparea morţilor voştri, întrebă un orb din primul salon ca să zică ceva, încă nu, încep să miroasă, infectează totul, N-au decât să infecteze şi să miroasă, în ce mă priveşte n-am intenţia să mişc un pai până nu mănânc, mai întâi mănânci, se spune, după aia speli cratiţa, Nu aşa e obiceiul, proverbul tău e greşit, după înmormântări mănânci şi bei de obicei, Păi la mine e pe dos. După câteva minute unul dintre orbi spuse, Mă tot gândesc la ceva, La ce, Cum vom împărţi mâncarea, Cum s-a făcut înainte, ştim câţi suntem, numărăm raţiile, fiecare îşi primeşte partea, e cel mai simplu şi mai drept, N-a fost bine, unii au rămas cu buzele umflate, iar alţii au mâncat cât doi, împărţirea s-a făcut prost, întotdeauna se va face prost, dacă nu există respect şi disciplină, Dacă am avea pe cineva să vadă cât de cât, Ar găsi imediat o şmecherie să rămână cu partea cea mai mare, Bine se spune că, în ţara orbilor, chiorul e rege, Lasă zicala, Nu e tot aia, Aici nici chiorii n-ar scăpa, După mine, soluţia cea mai bună ar fi să împărţim mâncarea în mod egal între saloane, după aceea fiecare se descurcă cu ce-a primit, Cine a vorbit, Eu, Eu, cine, Eu, din nou, Din ce salon eşti dumneata, Dintr-al doilea, îmi închipuiam eu, mare hoţoman, aveţi mai puţini oameni şi v-ar conveni, aţi mânca mai mult decât noi, care avem salonul plin, N-am zis decât că ar fi mai uşor, Tot aşa se spune că cine împarte parte-şi face şi, dacă nu rămâne cu cea mai bună parte, ori e prost, ori n-are carte, Drace, termină cu se spune una, se spune alta, proverbele mă scot din sărite, Ce-ar trebui să facem ar fi să ducem toată mâncarea în sala de mese, fiecare salon să aleagă trei persoane care să facă împărţeala, cu şase la numărat n-ar fi pericol de greşeală nici de păcăleală, Şi cum vom şti că spun adevărul când vor zice că în salonul lor sunt atâţia, Avem de-a face cu oameni cinstiţi, Ei nu, zău, aşa se spune, Nu, asta spun eu, Of, domnule, adevărul e că suntem oameni flămânzi.

  De parcă, în tot acest timp, ar fi aşteptat cu-vântul de cod, parola, sesam deschide-te, se auzi, în sfârşit, vocea megafonului, Atenţiune, atenţiune, internaţii sunt autorizaţi să vină să ridice mâncarea, dar atenţie, dacă cineva se apropie prea mult de poartă, va primi o primă avertizare verbală, în caz că nu se întoarce imediat înapoi, al doilea avertisment va fi un glonţ. Orbii au înaintat lent, unii, mai încrezători, au luat-o drept spre locul unde credeau că e uşa, alţii, mai puţin siguri pe incipientele lor capacităţi de orientare, au preferat să meargă lipiţi de perete, aşa nu vor face nici o greşeală, când ajung la colţ n-au decât să urmeze peretele în unghi drept, acolo vor găsi uşa. Imperativă, nerăbdătoare, vocea megafonului repetă chemarea. Schimbarea tonului, evidentă chiar şi pentru cei cărora nu le-ar fi prisosit motivele de neîncredere, îi băgă pe orbi în sperieţi. Unul declară, Eu nu ies de aici, vor să ne prindă afară ca să ne omoare pe toţi, Nici eu nu ies, spuse altul, Nici eu, interveni un al treilea. Stăteau pe loc, nehotărâţi, unii voiau să iasă, dar spaima puse stăpânire pe ei. Vocea se auzi din nou, Dacă în trei minute nu vine nimeni să ridice cutiile cu mâncare, le retragem. Ameninţarea nu învinse teama, dar o împinse în ultimele caverne ale minţii ca pe un animal hăituit, rămas în aşteptarea unei ocazii să atace. Temători, încercând fiecare să se ascundă în spatele altuia, orbii ieşiră pe rând pe platforma scării. Nu puteau să vadă că lăzile nu erau lângă funia servind ca parapet, acolo s-ar fi aşteptat să le găsească, nu puteau şti că soldaţii, de teama moripsirii, refuzaseră să se apropie până şi de funia de care se agăţaseră toţi orbii. Cutiile de mâncare erau îngrămădite, una peste alta, aproximativ în locul unde soţia medicului găsise sapa. Avansaţi, avansaţi, ordonă sergentul. Haotic, orbii încercau să formeze un şir ca să poată înainta ordonat, dar sergentul le strigă, Cutiile nu sunt acolo, lăsaţi funia, daţi-i drumul, deplasaţi-vă spre dreapta, dreapta voastră, a voastră, proştilor, n-ai nevoie de ochi să ştii pe care parte e dreapta. Avertismentul a fost dat la timp, câţiva orbi cu minte riguroasă înţeleseseră literal ordinul, dacă era dreapta, logic trebuia să fie dreapta vorbitorului, de aceea încercau să treacă pe sub funie în căutarea cutiilor Dumnezeu ştie unde. în alte împrejurări, grotescul spectacol 1-ar fi făcut să rida în hohote şi pe observatorul cel mai sobru, să mori de râs nu alta, câţiva orbi înaintând de-a buşilea, cu faţa amuşinând pământul ca nişte porci, cu un braţ întins înainte secerând aerul, în timp ce alţii, temându-se poate că, dincolo de umbra ocrotitoare a tavanului, spaţiul alb îi va înghiţi, rămăseseră încleştaţi cu disperare de funie şi îşi ciuleau urechile, aşteptând prima exclamaţie semnalând găsirea cutiilor. Soldaţii nu-şi doreau decât să-şi aţintească armele şi să-i împuşte deliberat, cu răceală, pe imbecilii care li se zvârcoleau în faţa ochilor ca nişte raci şchiopi, agitându-şi cleştii în căutarea labei lipsă. Ştiau ce spusese dimineaţă în cazarmă comandantul regimentului, şi anume că problema orbilor nu se putea rezolva decât prin lichidarea fizică a tuturora, a celor care sunt şi a celor care vor fi, fără drăgălăşenii ipocrit umanitare, expresia lui fusese, aşa cum se taie un membru cangrenat pentru a salva viaţa trupului, Turbarea la un câine mort, spunea el, ca ilustrare, e vindecată de natură. Câţiva soldaţi, mai puţin sensibili la frumuseţile limbajului figurat, au avut greutăţi să înţeleagă ce legătură era între turbarea câinelui şi orbi, însă cuvântul unui comandant de regiment, vorbind şi noi figurat, face cât atârnă, nimeni nu ajunge atât de sus în viaţa militară fără să aibă dreptate în tot ce face, spune şi gândeşte. Un orb dădu în sfârşit peste cutii, striga îmbră-ţişându-le, Sunt aici, sunt aici, dacă acest om va apuca vreodată să-şi recapete vederea, sigur că nu va anunţa cu mai multă bucurie minunata veste bună. în câteva secunde, ceilalţi orbi erau grămadă peste cutii, cu braţele şi picioarele amestecate, trăgând fiecare spre sine, disputându-şi prioritatea, le duc eu, le duc eu, ba eu le duc. Cei care rămăseseră agăţaţi de funie erau nervoşi, acum teama lor era alta, că vor fi excluşi de la repartizarea alimentelor, ca pedeapsă pentru lenea sau laşitatea lor, Aha, n-aţi vrut să vă târâţi pe pământ cu fundul în aer, puţind oricând primi un glonţ, aşa că n-o să mâncaţi, amintiţi-vă ce se spune, cine nu încearcă piere, împins de acest gând decisiv, unul dintre ei dădu drumul la funie şi se îndreptă cu braţele în aer în direcţia din care se auzea hărmălaia, Pe mine n-o să mă lăsaţi pe dinafară, însă vocile amuţiră deodată, se auzea doar rumoarea unor obiecte târâte pe pământ, interjecţii înăbuşite, o masă dispersată şi confuză de sunete, care veneau din toate părţile şi de nicăieri. Se opri nehotărât, vru să revină la siguranţa funiei, dar simţul orientării îl părăsi, nu sunt stele pe cerul alb, acum auzea vocea sergentului instruindu-i pe cei cu lăzile cum să se întoarcă la scară, dar ce spunea n-avea sens decât pentru ei, ca să ajungi unde vrei, trebuie să ştii unde te afli. Nu mai erau orbi agăţaţi de funie, lor le fusese suficient să facă drumul în sens invers, iar acum aşteptau pe platforma scării sosirea celorlalţi. Orbul rătăcit nu îndrăznea să se urnească din locul unde se afla. Înspăimântat, scoase un strigăt puternic, Ajuta-ţi-mă, vă rog, nu ştia că soldaţii îl luaseră la ochi, aşteptându-1 să calce linia invizibilă care desparte viaţa de moarte. Ai de gând să rămâi aici, orbule, întrebă sergentul, dar în glas i se simţea nervozitatea, adevărul e că nu împărtăşea opinia comandantului, De unde ştiu eu că mâine nu-mi bate şi mie la uşă ghinionul, cât despre soldaţi e bine ştiut, li se dă un ordin şi ucid, li se dă altul şi mor, Trageţi numai la ordinul meu, strigă sergentul. Aceste cuvinte îl făcură pe orb să înţeleagă în ce pericol se afla. Se lăsă în genunchi, imploră, Vă rog, ajutaţi-mă, spuneţi-mi încotro s-o iau, Vino încoace, orbule, vino încoace, spuse un soldat pe un ton fals prietenos, orbul se ridică, făcu trei paşi, dar înţepeni din nou, expresia i se păru suspectă, vino încoace nu e totuna cu du-te, vino încoace înseamnă pe aici, în direcţia asta, vei ajunge unde eşti chemat, la întâlnirea cu un glonţ care va înlocui în tine o orbire prin alta. Fusese o iniţiativă, să-i spunem criminală, a unui soldat lipsit de caracter, dar sergentul o anulă cu două răcnete, Pe loc, stai, Stânga împrejur, urmate de o severă chemare la ordine a indisciplinatului, aparţinând, după toate aparenţele, acelui soi de oameni care n-au ce căuta cu o puşcă în mână. însufleţiţi de intervenţia binevoitoare a sergentului, orbii ajunşi pe platforma scării îşi ridicară vocile, servind ca pol magnetic pentru dezorientatul nevăzător. Acum sigur pe sine, avansa în linie dreaptă, Continuaţi, continuaţi, spunea, în timp ce orbii aplaudau ca şi cum ar fi asistat la un sprint prelungit, vibrant şi energic. Orbul a fost primit cu îmbrăţişări, aşa merita, în faţa vitregiilor, atât a celor dovedite cât şi a celor previzibile, îţi cunoşti prietenii.

  N-a durat mult confraternizarea. Profitând de agitaţie, câţiva orbi o şterseseră cu mai multe cutii, câte reuşiseră să care, un mod evident neloial de a preveni ipotetice nedreptăţi în distribuire. Cei de bună credinţă, căci întotdeauna aceştia există, indiferent ce s-ar spune, au protestat revoltaţi, aşa nu se poate trăi, Dacă nu putem avea încredere unii în alţii, unde o să ajungem, întrebau unii, retoric, dar pe bună dreptate, Nemernicii au nevoie de o bătaie bună, ameninţau alţii, nu era adevărat c-ar fi avut nevoie, dar toată lumea a înţeles ce înseamnă expresia, un barbarism puţin îmbunătăţit, care sperăm totuşi să fie iertat barem pentru că a venit la tanc. Adunaţi acum în hol, orbii s-au pus de acord, acesta fiind modul cel mai practic de a rezolva prima parte a delicatei situaţii create, să împartă în mod egal între cele două saloane cutiile rămase, din fericire în număr par, şi să creeze o comisie, şi ea paritară, de anchetă, cu scopul recuperării cutiilor pierdute, adică furate. Pierdură ceva timp dezbătând, aşa cum începuse să devină un obicei, ce să facă înainte şi ce după, adică, trebuiau mai întâi să mănânce şi după aceea să ancheteze, sau dimpotrivă, prevalând opinia că lucrul cel mai nimerit ar fi, luând în consideraţie multele ceasuri cât postiseră forţat, să-şi sature mai întâi stomacul şi să purceadă după aceea la cercetări, Şi nu uitaţi că trebuie să-i îngropaţi pe-ai voştri, spuse cineva din primul salon, Nu i-am omorât încă şi tu vrei să-i şi îngropăm, răspunse un glumeţ din al doilea, jucându-se jovial cu vorbele. Râseră cu toţii. Totuşi se află curând că hoţii nu erau în saloane. La cele două uşi stătuseră tot timpul orbi în aşteptarea mâncării, ei le-au spus că, într-adevăr, auziseră pe coridoare oameni părând foarte grăbiţi, dar în saloane nu intrase nimeni, cu atât mai puţin unii purtând în braţe lăzi de mâncare, ar fi putut să jure. Cineva sugeră că modul cel mai sigur de a-i identifica pe împricinaţi ar fi ca toţi să-şi ocupe paturile, cele rămase goale sunt evident ale hoţilor, deci ce aveau de făcut era să-i aştepte să se întoarcă din ascunzişuri, lingân-du-se pe buze, şi să sară pe ei, să-i înveţe să respecte principiul sacru al proprietăţii colective. A proceda în conformitate cu sugestia, de altfel oportună şi inspirată de un adânc simţ al dreptăţii, prezenta însă gravul inconvenient că amâna, nu se putea prevedea până când, mult doritul mic dejun, acum deja răcit. Să mâncăm mai întâi, spuse unul dintre orbi, iar majoritatea spuse da, era mai bine să mănânce mai întâi. Din nefericire, nu mai aveau decât puţinul rămas după furtul infam. La ora asta, într-un loc dosnic al vetustelor clădiri în ruină, se vor fi ghiftuind hoţii cu raţii duble şi triple dintr-o masă care, în mod neaşteptat, era îmbunătăţită, compusă din cafea cu lapte, ce-i drept rece, biscuiţi şi pâine cu margarina, în timp ce oamenii onorabili trebuiau să se mulţumească cu o cantitate de două sau de trei ori mai mică, şi nu din toate. Se auzi de afară, îl auziră unii orbi din prima aripă, în timp ce-şi ronţăiau melancolic biscuiţii, megafonul che-mându-i pe contagiaţi să iasă să-şi ridice partea lor de mâncare. Unul dintre orbi, influenţat desigur de atmosfera nesănătoasă creată de delictul comis, a avut o inspiraţie, Ce-ar fi să-i aşteptăm în hol, s-ar speria numai văzându-ne, poate că vor lăsa să cadă o cutie sau două, însă medicul spuse că nu i se pare corect, ar fi o nedreptate să-i pedepsească pe cei nevinovaţi. Când toţi au sfârşit de mâncat, soţia medicului şi fata cu ochelari negri duseră în grădină cutiile de carton, recipientele goale de lapte şi cafea, paharele de hârtie, în sfârşit, tot ce nu era de mâncare, Trebuie să ardem gunoiul, spuse soţia medicului, să terminăm cu muştele astea oribile.

  Aşezaţi pe paturi, fiecare într-al lui, orbii se apucară să aştepte să se întoarcă la turmă vitele rătăcite, Animalele, comentă o voce groasă, fără să ştie că răspundea pastoralei reminiscenţe a celui care nu e vinovat că nu se pricepe să spună lucrurile altfel. Dar hoţomanii nu apăreau, bănuiau probabil ce-i aşteaptă, sigur era printre ei vreunul la fel de perspicace precum cel de aici, care făcea planuri de bătaie. Minutele treceau, câte un orb se culcase, altul adormise. Căci viaţa asta, domnii mei, asta înseamnă, să mănânci şi să dormi. Dacă ne gândim bine, nu e chiar atât de rău. Dacă mâncarea n-o să lipsească, fără ea nu se poate trăi, e ca la hotel. Dimpotrivă, ce calvar va fi trăind un orb în lumea de afară, în oraş, da, ce calvar. Umblă potic-nindu-se pe străzi, toţi fug de el, familia îngrozită, temându-se să se apropie, dragoste de mamă, iubire de copil, vorbe, mi-ar face probabil acelaşi lucru pe care mi-1 fac aici, m-ar închide într-o cameră şi mi-ar pune farfuria la uşă ca mare favoare. Analizând situaţia la rece, fără prejudecăţi sau resentimente care întotdeauna întunecă raţiunea, trebuie recunoscut că autorităţile au gândit bine hotărându-se să pună laolaltă orbii cu orbii, fiecare cu cei de-o seamă, e regula bunei vecinătăţi, ca leproşii, fără îndoială, medicul ăla din fundul salonului are dreptate când spune că trebuie să ne organizăm, problema, de fapt, este de organizare, mai întâi mâncarea, apoi organizarea, amândouă sunt indispensabile vieţii, să alegem câţiva oameni disciplinaţi şi în stare să disciplineze ca să conducă toate astea, să stabilim reguli consensuale de convieţuire, lucruri simple, ca maturatul, ordinea şi spălatul, nu ne putem plânge, ne-au trimis până şi săpun, detergenţi, să ne facem patul, este fundamental să nu ne pierdem respectul faţă de noi înşine, să evităm conflictele cu militarii care nu-şi fac decât datoria supraveghindu-ne, avem destui morţi, să întrebăm cine ştie povesti pe care ar vrea să ni le povestească seara, basme, fabule, anecdote, nu contează, să ne închipuim ce norocoşi am fi dacă ar şti cineva Biblia pe dinafară, am lua-o de la capăt de la facerea lumii, important este să ne ascultăm unii pe ceilalţi, păcat că n-avem un radio, muzica a fost mereu o distracţie, am urmări şi noutăţile, bunăoară, dacă s-a descoperit leacul pentru boala noastră, ce bucurie ar fi pe noi.

  Atunci se întâmplă ce trebuia să se întâmple. Se auziră împuşcături în stradă. Vin să ne omoare, strigă cineva, Fiţi calmi, spuse medicul, trebuie să fim logici, dacă ar vrea să ne omoare, ar veni să tragă înăuntru, nu afară. Medicul avea dreptate, sergentul dăduse ordin să tragă în aer, n-a fost un soldat care deodată ar fi orbit cu degetul pe trăgaci, e de înţeles că nu era altă cale de a-i încadra şi ţine la respect pe orbii care coborau, îmbulzindu-se, din autobuze, Ministerul Sănătăţii anunţase Ministerul Armatei, Vom expedia patru autobuze, Şi asta câţi înseamnă, Vreo două sute, Unde-o să încapă toţi oamenii ăştia, saloanele pentru orbi sunt cele trei din aripa dreaptă, după informaţia pe care o avem, capacitatea totală e de o sută douăzeci, şi înăuntru sunt acum şaizeci sau şaptezeci, mai puţin o duzină, pe care am fost nevoiţi să-i omorâm, Se poate rezolva, se ocupă toate saloanele, în cazul ăsta, contaminaţii vor fi în contact direct cu orbii, E foarte probabil că, mai devreme sau mai târziu, şi ei vor orbi, pe de altă parte, aşa cum se prezintă situaţia, presupun că suntem toţi contaminaţi, sigur nu mai există nimeni care să nu fi văzut vreun orb, Dacă orbul nu vede, mă întreb, cum poate el să transmită boala prin ochi, Domnule general, fără îndoială, e boala cea mai logică din lume, ochiul care a orbit transmite orbirea ochiului care vede, ce poate fi mai simplu, Aici e un colonel care crede că soluţia ar fi să omorâm orbii pe măsură ce apar, Morţi în loc de orbi n-ar schimba mult situaţia, Orbirea nu e totuna cu moartea, Da, dar moartea e totuna cu orbirea, Bine, deci vor fi cam două sute, Da, Şi ce facem cu şoferii autobuzelor, Băgaţi-i şi pe ei înăuntru. In aceeaşi zi, pe seară, ministrul Armatei i-a telefonat ministrului Sănătăţii, Vreţi să ştiţi una bună, colonelul de care v-am spus a orbit, E de văzut ce mai gândeşte acum despre ideea pe care a avut-o, S-a şi gândit, şi-a tras un glonţ în cap, Coerentă atitudine, da, domnule, Armata e întotdeauna gata să dea exemplu. Poarta a fost deschisă larg. Inspirat de obiceiurile de cazarmă, sergentul le-a ordonat să se încoloneze câte cinci, dar orbii n-au reuşit să brodească numărul corect, uneori erau prea mulţi, alteori prea puţini, până la urmă s-au îngrămădit cu toţii la intrare, ca civili ce erau, fără nici o ordine, nici măcar nu le-a dat prin minte să trimită în faţă femeile şi copiii, ca în alte naufragii. Trebuie spus, înainte să uităm, că gloanţele nu au fost trase toate în aer, unul dintre şoferii autobuzelor refuzase să meargă cu orbii, protestând că vede perfect, rezultatul, trei secunde mai târziu, a confirmat cuvintele ministrului Sănătăţii, spunând că moartea e totuna cu orbirea. Sergentul dădu ordinele cunoscute, Mergeţi drept înainte, în faţă, sus, e o scară cu şase trepte, şase, când ajungeţi acolo, urcaţi încet, dacă se poticneşte careva nici nu vreau să mă gândesc ce-ar putea să se întâmple, singura recomandare lipsă a fost indicaţia de a se ţine de funie, dar se înţelege, dacă s-ar folosi de ea, n-ar mai reuşi niciodată să intre cu toţii, Atenţiune, recomanda sergentul, liniştit pentru că toţi erau de cealaltă parte a porţii, sunt trei saloane pe dreapta şi trei pe stânga, fiecare salon are patruzeci de paturi, familiile să nu se separe, evitaţi înghesuiala, număraţi-vă la intrare, cereţi-le celor dinăuntru să vă ajute, totul va fi bine, faceţi-vă comozi, cu calm, mâncarea vine după aceea.

  N-ar fi frumos să ne închipuim că aceşti orbi, aşa de mulţi, sunt minaţi ca nişte berbeci la abator, behăind cum le e obiceiul, cam înghesuiţi, bineînţeles, dar aşa vieţuiesc dintotdeauna, lipiţi unii de alţii, piele lipită de piele, cu răsuflarea şi mirosul împletite. Unii plâng, alţii ţipă de spaimă sau de mânie, alţii blestemă, unul a scos o ameninţare teribilă şi inutilă, Dacă într-o zi pun mâna pe voi, se presupune că vorbea de soldaţi, vă smulg ochii din cap. Inevitabil, primii orbi care au ajuns la scară au fost obligaţi să se oprească, trebuiau să încerce cu piciorul înălţimea şi adâncimea treptei, presiunea celor care veneau din urmă îi trânti la pământ pe doi sau trei dintre ei, din fericire n-a fost grav, doar câteva glezne julite, sfatul sergentului a fost un dar ceresc. O parte dintre orbi erau acum în hol, dar două sute de oameni nu se rânduiesc atât de uşor, în plus orbi şi fără călăuză, adăugându-se la această circumstanţă, destul de grea în sine, faptul că ne aflăm într-o clădire veche, cu o structură puţin funcţională, n-ajunge să spună un sergent care nu se pricepe decât la treaba lui, Sunt trei saloane de fiecare parte, trebuie văzut cum arată toate astea pe dinăuntru, uşi atât de înguste că seamănă mai degrabă cu un gât de sticlă, coridoare la fel de zănatice ca ocupanţii de odinioară, pornesc nu se ştie de ce, se termină nu se ştie unde, şi n-apuci să afli ce vor. Din instinct, avangarda orbilor se împărţise în două coloane, deplasându-se de-a lungul pereţilor, de o parte şi de alta, în căutarea unei uşi pe unde să intre, metodă sigură, neîndoielnic, pre-supunând că nu sunt mobile în cale. Mai devreme sau mai târziu, cu iscusinţă şi răbdare, noii oaspeţi vor reuşi să se instaleze, dar nu înainte de a se decide soarta bătăliei care se dă între primele linii ale coloanei din stânga şi contaminaţii care trăiesc în această aripă. Era de aşteptat. Fusese stabilit, chiar în regulamentul elaborat de Ministerul Sănătăţii, că această aripă era rezervată contaminaţilor, si, dacă era adevărat că se putea bănui, cu mare grad de probabilitate, că toţi vor ajunge să orbească, era la fel de adevărat, urmând o logică simplă, că, până nu orbeau, nu se putea garanta că erau incontestabil sortiţi să-şi piardă vederea. Stă, va să zică un om tihnit la casa lui, încrezător că, în ciuda exemplelor împotrivă, cel puţin în cazul lui se va rezolva totul cu bine, şi iată că vede deodată cum se apropie de el, schelălăind, o ceată formată exact din cei de care se teme cel mai mult. în prima clipă, contaminaţii se gândiră că era vorba de un grup ca al lor, doar că ceva mai numeros, dar greşeala se lămuri repede, trupa aia era de orbi, Nu puteţi intra aici, e aripa noastră, voi staţi în partea cealaltă, ţipară cei care stăteau de gardă la uşă. Câţiva orbi chiar au încercat să facă stingă împrejur şi să caute altă intrare, ce conta că e stânga sau dreapta, dar masa celor care năvăleau fără oprire din exterior îi împingea inexorabil. Contaminaţii îşi apărau uşa cu pumnii şi picioarele, orbii răspundeau cum puteau, nu-şi vedeau adversarii, dar ştiau de unde vin loviturile, în hol nu puteau să încapă două sute de oameni, nici măcar pe aproape, de aceea foarte repede uşa dinspre curte, deşi destul de largă, a fost complet astupată, închisă ca de un dop, nici înainte nici înapoi, cei care ajunseseră înăuntru, înghesuiţi, striviţi, încercau să se apere lovind cu picioarele, dând coate vecinilor care se sufocau, răsunau ţipete, copii orbi plângând, femei oarbe leşinând, în timp ce mulţi dintre cei care nu izbutiseră să intre împingeau tot mai tare, terorizaţi de răcnetele soldaţilor, care nu pricepeau de ce idioţii ăia mai sunt încă acolo. Un moment teribil a fost atunci când s-a produs un reflux violent al celor care se zbăteau să scape din împresurare, să fugă de pericolul iminent de a fi striviţi, să ne punem în locul soldaţilor, văd deodată ieşind cu mare năvală parte din cei intraţi, şi-au imaginat pe dată ce era mai rău, se întorc orbii, să ne amintim precedentele, s-ar fi putut întâmpla un masacru. Din fericire, sergentul s-a dovedit din nou la înălţimea crizei, a tras el însuşi un foc în aer, cu pistolul, doar ca să atragă atenţia, şi a strigat prin megafon, Calmaţi-vă, daţi-vă puţin înapoi cei care sunteţi pe scară, distanţaţi-vă, nu împingeţi, ajutaţi-vă unii pe alţii. Cerea prea mult, înăuntru lupta continua, dar holul, încetul cu încetul, s-a golit graţie unei deplasări mai numeroase a orbilor spre uşa aripii din dreapta, aici erau întâmpinaţi de orbi pe care nu-i deranja să-i călăuzească spre al treilea salon, până acum liber, şi spre paturile care, în al doilea, erau goale. Pentru o clipă păru că bătălia se va decide în favoarea contaminaţilor, nu atât pentru că erau mai puternici şi cu mai multă vedere, ci pentru că orbii, înţelegând că intrarea în cealaltă aripă e liberă, au rupt contactul, cum ar zice sergentul în prelegerile lui cazone despre strategie şi tactică elementară. Nu dură însă mult bucuria apărătorilor. De la uşa dinspre aripa dreaptă se auziră voci spunând că acolo nu mai erau locuri, toate saloanele erau pline, un val de orbi a năpădit din nou holul împins de la spate, exact în clipa când, destrămându-se dopul uman care până atunci astupase intrarea principală, orbii care erau încă afară, şi care erau mulţi, au reuşit să înainteze şi să se adăpostească în clădirea unde, la adăpost de ameninţarea soldaţilor, îşi vor duce viaţa de acum înainte. Rezultatul celor două deplasări, practic simultane, a fost reluarea luptei la intrarea în aripa stânga, iar lovituri, iar gălăgie, si, de parcă asta n-ar fi fost de ajuns, câţiva orbi, buimăciţi, care găsiseră şi forţaseră uşa spre curtea interioară, începură să ţipe că au dat peste morţi. Vă imaginaţi groaza lor. Au dat cum au putut înapoi, Acolo sunt morţi, acolo sunt morţi, repetau ca şi cum ei erau următorii care vor muri, într-o secundă holul redeveni vârtejul furios din clipele cele mai rele, apoi masa umană se abătu cu un impuls subit şi disperat spre aripa stânga, mă-turând totul în cale, zdrobind rezistenţa contaminaţilor, mulţi care acum nu mai erau doar suspecţi, alţii, care, fugind ca nebunii, încă sperau să scape de neagra lor soartă. Degeaba fugeau. Unul după altul, cu toţii au orbit, cu ochii înecaţi deodată de cumplita maree albă care inunda coridoarele, saloanele, spaţiul întreg. Afară, în hol, în curte, se târau orbi părăsiţi, cu răni dureroase unii, alţii călcaţi în picioare, erau mai ales bătrânii, femeile şi copiii dintotdeauna, de obicei fiinţe încă sau deja fără apărare, mare minune că n-au fost mult mai mulţi morţi de îngropat. Pe jos, pe lângă câţiva pantofi care şi-au pierdut picioarele, sunt împrăştiate genţi, sacoşe, coşuri, ultima avere a fiecăruia, acum pe veci pierdută, cine o să vină să le caute o să spună că ce-am găsit e al meu.

  Un bătrân cu o legătură neagră pe unul din ochi veni din curte. Ori şi-a pierdut şi el bagajul, ori n-a avut. El se împiedicase primul de morţi, dar nu ţipase. Rămăsese cu ei, lângă ei, aşteptând să revină pacea şi liniştea. O oră a aşteptat. Acum e rândul lui să-şi caute adăpost, încet, cu braţele întinse, căută drumul. Găsi uşa de la primul salon din aripa din dreapta, auzi voci, atunci întrebă, E aici vreun pat pentru mine.

  Sosirea atâtor orbi a părut că aduce cel puţin un avantaj. Sau, dacă ne gândim mai bine, două, primul fiind de ordin, să-i spunem, psihologic, de fapt e o mare deosebire între a aştepta, clipă de clipă, să apară noi locatari, şi a vedea că în sfârşit spaţiul s-a umplut, de acum se pot stabili şi păstra cu vecinii relaţii permanente, durabile, netulburate, ca până acum, de succesive întreruperi şi interpuneri a unor nou-veniţi care ne obligau să reconstruim tot timpul canalele de comunicare. Al doilea avantaj, acesta de ordin practic, direct şi substanţial, a fost faptul că autorităţile de afară, civile şi militare, au înţeles că una e să furnizezi alimente pentru două sau trei duzini de persoane, mai mult sau mai puţin tolerante, mai mult sau mai puţin predispuse, prin numărul lor mic, să se resemneze în faţa unor lipsuri sau întârzieri ocazionale ale hranei, şi altceva era complexa responsabilitate apărută acum, pe neaşteptate, de a hrăni două sute patruzeci de fiinţe omeneşti de toate soiurile, provenienţele şi tipurile de umoare şi temperament. Două sute patruzeci, atenţie, e doar o vorbă acolo, fiindcă sunt cel puţin douăzeci de orbi care n-au reuşit să-şi găsească culcuş şi dorm pe jos. Oricum, să recunoaştem că nu e acelaşi lucru să se mulţumească douăzeci de persoane cu mâncarea pentru zece, şi să împărţi între două sute şaizeci alimentele destinate unui număr de două sute patruzeci. Deosebirea aproape că nu se observă. Or, asumarea conştientă a acestei responsabilităţi sporite, şi poate, ipoteză deloc de dispreţuit, teama că vor dezlănţui noi dezordini, au determinat schimbarea comportamentului autorităţilor care acum vor trimite mâncarea la timp şi în cantităţile necesare. Evident, după bătaia, regretabilă din toate punctele de vedere, la care a trebuit să asistăm, acomodarea atâtor orbi nu poate fi uşoară, nici scutită de conflicte localizate, să ne amintim de nefericiţii contaminaţi care înainte vedeau, iar acum nu mai văd, de familiile despărţite şi de copiii pierduţi, de vaietele celor striviţi şi călcaţi în picioare, unii de două-trei ori, de cei care-şi caută preţioasele bunuri şi nu le găsesc, ar însenina să fii complet insensibil să uiţi, ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat, suferinţele bieţilor oameni. Totuşi, nu se poate nega că vestea aducerii mesei de prânz a fost pentru toţi ca un balsam întăritor. Şi dacă, de asemenea, nu se poate nega că ridicarea unei cantităţi atât de mari de mâncare şi distribuirea ei la atâtea guri, din cauza lipsei unei organizări adecvate scopurilor şi a unei autorităţi capabile să impună disciplina necesară, a dat naştere unor noi neînţelegeri, trebuie să recunoaştem că ambianţa s-a schimbat mult în bine, când, în vechiul spital de nebuni, nu s-a mai auzit decât zgomotul a două sute şaizeci de guri mestecând. Cine va curăţa toate astea după aceea e o chestiune deocamdată fără răspuns, doar mai încolo, spre sfârşitul după-amiezei, megafonul va recita din nou regulile de bună purtare care trebuie respectate spre binele tuturor, şi atunci vom vedea în ce măsură ele vor fi urmate de cei abia veniţi. Nu e puţin că ocupanţii salonului al doilea din aripa dreaptă s-au hotărât, în fine, să-şi îngroape morţii, barem de acest miros vom scăpa, cu mirosul celor vii, fie el şi fetid, va fi mai simplu să ne obişnuim.

  În ce priveşte primul salon, avându-i poate pe orbii cei mai vechi, aflaţi deci de mai multă vreme în proces de adaptare la starea de orbire, la un sfert de oră după ce ocupanţii lui terminaseră masa nu se mai vedea o hârtie murdară pe jos, nici o farfurie uitată, nici un recipient picurând. Totul fusese strâns, lucrurile mai mici puse în cele mai mari, cele mai murdare băgate în cele mai puţin murdare, aşa cum ar prescrie orice regulament de igienă raţionalizată, la fel de atent la maxima eficacitate în colectarea resturilor şi a deşeurilor ca şi la economia de efort, necesară pentru realizarea acestei munci. Mentalitatea care, obligatoriu, trebuie să determine comportamentele sociale de acest gen nu se improvizează, nici nu se naşte prin generaţie spontană. In cazul examinat, pare să fi avut o influenţă decisivă acţiunea pedagogică a oarbei din fundul salonului, cea care e măritată cu oftalmologul, atâta s-a chinuit ea să ne spună, Dacă nu vom fi în stare să trăim pe de-a-ntregul ca oamenii, cel puţin să facem-totul ca să nu trăim pe de-a-ntregul ca animalele, de atâtea ori a repetat-o, încât restul salonului a ajuns să-i transforme în maximă, în sentinţă, în doctrină, în regulă de viaţă, cuvintele în fond simple şi elementare. Probabil că această stare de spirit, propice înţelegerii necesităţilor şi împrejurărilor, a contribuit, deşi în mod colateral, la binevoitoarea primire de care s-a bucurat aici bătrânul cu legătura neagră când s-a ivit în uşă şi a întrebat, E aici vreun pat pentru mine. Dintr-o fericită întâmplare, promiţând evident consecinţe viitoare, mai era un pat gol, singurul, cine ştie de ce-o fi supravieţuit, ca să zicem aşa, invaziei, acolo pătimise hoţul de automobile dureri de nedescris, poate că de aceea îl înconjura o aură de suferinţă care îndepărta lumea. Sunt capricii ale destinului, misterele arcanelor, pusă la adăpost ţi-e partea, această întâmplare n-a fost prima, departe de aşa ceva, e suficient să observăm că, în acest salon, au ajuns toţi pacienţii care erau la cabinet când a venit primul orb, pe atunci se credea că nu vor mai fi şi alţii, în şoaptă, ca de obicei, ca să nu-şi dezvăluie secretul prezenţei, soţia medicului susură la urechea bărbatului, Poate şi el ţi-a fost pacient, e un bărbat în vârstă, chel, cu părul alb, şi are o legătură neagră pe un ochi, îmi amintesc că ai pomenit de el, Care ochi, Stângul, El trebuie să fie. Medicul avansa pe intervalul dintre paturi şi spuse, ridicând puţin glasul, Aş vrea să pot atinge persoana care ni s-a alăturat, vă rog să veniţi în direcţia asta, eu vă ies în întâmpinare. Se întâlniră la mijlocul drumului, degete cu degete, ca două furnici care erau nevoite să se recunoască mane-vrându-şi antenele, nu va fi la fel în acest caz, medicul ceru voie, cu mâinile pipăi chipul bătrî-nului, găsi repede legătura, Nu încape nici o îndoială, eraţi ultimul care mai lipseaţi, pacientul cu legătura neagră, exclamă, Ce vreţi să spuneţi, cine sunteţi, întrebă bătrânul, Sunt, eram oftalmologul dumneavoastră, vă aduceţi aminte, am fixat data operaţiei de cataractă, Cum de m-aţi recunoscut, Mai ales după voce, vocea e vederea cui nu vede, Da, vocea, şi eu o recunosc pe-a dumneavoastră, cine ar fi crezut, domnule doctor, acum nu mai e nevoie să mă operaţi, Dacă e vreun leac pentru boala noastră, amândoi avem nevoie de el, îmi amintesc că mi-aţi spus că, după operaţie, nici n-o să mai recunosc lumea în care trăiesc, acum ştiu câtă dreptate aţi avut, Când aţi orbit, Ieri noapte, Şi v-au şi adus, Afară spaima e atât de mare, încât în curând o să înceapă să-i omoare pe cei care orbesc, Aici au lichidat zece, spuse un glas de bărbat, I-am găsit, spuse simplu bătrânul cu legătura neagră, Erau din celălalt salon, pe ai noştri i-am îngropat imediat, adăugă aceeaşi voce, ca şi cum ar fi terminat un raport. Fata cu ochelari negri se apropiase, Vă amintiţi de mine, purtam ochelari negri, Sigur că-mi amintesc, în ciuda cataractei mele, îmi aduc aminte că eşti foarte frumoasă, fata zâmbi, Mulţumesc, şi se întoarse la locul ei. Spuse de acolo, E aici şi copilul, Vreau la mama, spuse vocea băieţelului, parcă ostenită de un plâns trecut şi inutil. Iar eu sunt primul care a orbit, spuse primul orb, sunt cu soţia, Iar eu sunt recepţionera. Soţia medicului spuse, Numai eu trebuie să mă mai prezint, şi spuse cine era. Atunci bătrânul, ca pentru a mulţumi pentru primirea făcută, anunţă, Am un radio, Un radio, exclamă fata cu ochelari negri, bătând din palme, muzică, ce bine, Da, dar e un radio mic, cu baterii, şi bateriile nu durează veşnic, aminti bătrânul, Nu-mi spuneţi că vom rămâne aici pe veci, spuse primul orb. Pe veci nu, pe veci e întotdeauna prea mult timp, E bun să ascultăm ştirile, observă medicul, Şi puţină muzică, insistă fata cu ochelari negri, Nu vrea toată lumea să asculte aceeaşi muzică, dar toţi suntem cu siguranţă interesaţi să aflăm ce se întâmplă afară, mai bine facem economie, Şi eu cred la fel, spuse bătrânul cu legătură neagră. Scoase micul aparat din haină şi-i dădu drumul. Se apucă să caute staţiile emiţătoare, dar mâna lui, încă nesigură, pierdea repede lungimea de undă, la început s-au auzit doar zgomote intermitente, fragmente de muzică şi de cuvinte, în sfârşit mâna îşi recapătă fermitatea, muzica deveni recognoscibilă, Lasă aici numai puţin, ceru fata cu ochelari negri, cuvintele dobândiră claritate, Nu sunt ştiri, spuse soţia medicului, iar, apoi, ca o idee care i-ar fi venit deodată, Cât o fi ceasul, întrebă, dar ştia că nimeni nu-i putea răspunde. Indicatorul posturilor continua să extragă zgomote din cutiuţă, apoi se fixă, era un cântec, un cântec fără importanţă, dar orbii se apropiară încet, nu se împingeau, se opreau de cum simţeau o prezenţă în faţă şi rămâneau acolo, ascultând, cu ochii larg deschişi în direcţia vocii cântătoare, unii plângeau, aşa cum probabil numai orbii pot plânge, lacrimile curgând simplu, ca dintr-un izvor. Cântecul ajunse la sfârşit, crainicul spuse, Atenţie, la al treilea semnal va fi ora patru. Una dintre oarbe întrebă, râzând, După-amiaza sau noaptea. Şi râsul parcă o durea. Pe furiş, soţia medicului îşi potrivi ceasul şi îl întoarse, era patru după-amiaza, deşi, în realitate, ceasului puţin îi pasă, merge de la unu la douăsprezece, restul sunt ideile oamenilor. Ce zgomot e ăsta, întrebă fata cu ochelari negri, parcă ar fi, Eu am fost, am auzit că spuneau la radio că e ora patru şi mi-am întors ceasul, a fost un gest automat cum facem tot timpul, se grăbi să spună soţia medicului. Apoi se gândi că n-a meritat să rişte, ar fi fost de ajuns să se uite la mâna orbilor care veniseră azi, cineva trebuia să aibă un ceas care funcţiona. Chiar bătrânul cu legătură neagră avea unul, aşa cum observă acum, şi ora era corectă. Atunci medicul ceru, Vorbiţi-ne despre situaţia de afară. Bătrânul cu legătură neagră spuse, Păi da, dar mai bine să mă aşez, nu mă mai pot ţine pe picioare. De astă dată, câte trei şi câte patru în fiecare pat, ca să-şi ţină companie, orbii se aşezară cât mai comod, făcură linişte, şi atunci bătrânul cu legătură neagră povesti ce ştia, ce văzuse cu propriii lui ochi cât timp îi mai avusese, ce auzise în timpul celor câteva zile câte trecuseră între începutul epidemiei şi propria lui orbire.

  Imediat, în primele douăzeci şi patru de ore, spuse, dacă era adevărat zvonul care se răspândise, au fost sute de cazuri, toate la fel, toate manifes-tându-se în acelaşi mod, rapiditate instantanee, absenţă deconcertantă a leziunilor, albul strălucitor al câmpului vizual, nici o durere înainte, nici o durere după. In ziua a doua s-a zvonit că se constatase o oarecare scădere a numărului de cazuri noi, se trecuse de la sute la zeci, lucru care a determinat Guvernul să anunţe prompt că, după cele mai rezonabile perspective, situaţia va fi neîntârziat sub control. Din acest moment, în afara unor comentarii răzleţe care n-au putut fi evitate, relatarea bătrânului cu legătură neagră nu va mai fi urmată ad litteram, fiind înlocuită de o reorganizare a discursului oral, orientată în sensul valorizării informaţiei prin utilizarea unui vocabular corect şi adecvat. Motivul acestei alterări, neprevăzute dinainte, este expresia ţinută sub control, deloc vernaculară, folosită de narator, care puţin a lipsit să nu-1 descalifice ca relator complementar, important, fără îndoială, căci fără el n-am avea nici o modalitate de a şti ce s-a întâmplat în lumea exterioară, ca relator complementar, ziceam, al acestor extraordinare evenimente, când se ştie că descrierea oricărei fapte n-are decât de câsti-gat din rigoarea şi proprietatea termenilor uzaţi. Revenind la subiect, a exclus Guvernul, aşadar, ipoteza, avansată la început, că ţara ar fi căzut pradă unei epidemii, fără precedente cunoscute, provocată de un agent morbid încă neidentificat, cu efect instantaneu, a absenţei totale a semnalelor prealabile de incubaţie sau de latenţă. Ar fi vorba, va să zică, în conformitate cu noua opinie ştiinţifică şi cu interpretarea administrativă actualizată, în consecinţă, de o întâmplătoare şi nefericită concomitentă temporală a unor circumstanţe de asemenea neclarificate deocamdată, în a căror exaltare patogenică era deja posibil, accentua comunicatul Guvernului, pe baza prelucrării datelor disponibile, indicând proximitatea unei clare curbe de rezoluţie, să fie observate tendinţe de epuizare. Un comentator al televiziunii a avut darul să găsească metafora justă când a comparat epidemia, sau ce-o fi fost ea, cu o săgeată lansată în sus, care, atingând vârful ascensiunii, se opreşte un moment, ca suspendată, şi pe dată începe să descrie obligatoria curbă descendentă, pe care, cu voia Domnului, cu această invocaţie comentatorul revenea la trivialitatea schimburilor umane şi la epidemia propriu-zisă, gravitaţia se va ocupa s-o accelereze, până când o să dispară cumplitul coşmar care ne chinuie, cuvinte care apăreau mereu în diversele mjloace de comunicare socială, unde se formula tot timpul urarea pioasă să-şi recapete nefericiţii orbi cât mai curând vederea pierdută, promiţându-le, până atunci, solidaritatea întregului corp social organizat, atât oficial cât şi privat, într-un trecut îndepărtat, raţiuni şi metafore asemănătoare fuseseră traduse de neînfricatul optimism al oamenilor de rând în vorbe precum, Binele veşnic nu ţine, răul nu se aţine, sau, în versiune literală, Aşa cum nu există un bine care să dureze veşnic, la fel nu există nici un rău care să dureze veşnic, maxime supreme ale celor care au avut timp să înveţe din necazurile vieţii şi ale sorţii, şi care, transpuse în ţara orbilor, vor trebui citite după cum urmează, Ieri am văzut, azi nu vedem, mâine vom vedea, cu o uşoară intonaţie interogativă în treimea finală a frazei, ca şi cum prudenţa, în ultima clipă, ar fi decis, pentru orice eventualitate, să adauge reticenţa unei îndoieli concluziei pline de speranţă.

  Din păcate, curând a fost demonstrată inani-tatea unor asemenea urări, expectativele Guvernului şi previziunile comunităţii ştiinţifice s-au dus pur şi simplu pe apa sâmbetei. Orbirea se întindea, nu ca o maree bruscă ce ar fi inundat şi măturat totul în calea ei, ci ca o infiltrare insidioasă a mii de pârâiaşe învolburate care, după ce îmbibaseră lent pământul, deodată îl îneacă de tot. în faţa alarmei sociale, pe punctul de a lua hăţurile în mână, autorităţile au promovat în grabă reuniuni medicale, mai ales de oftalmologi şi neurologi. Din pricina timpului pe care fatalmente îl cerea organizarea lui, nu s-a ajuns la convocarea congresului preconizat de unii, în schimb n-au lipsit colocviile, seminariile, mesele rotunde, unele deschise publicului, altele ţinute cu uşile închise. Efectul conjugat al evidentei inutilităţi a dezbaterilor şi cazurile unor orbiri subite petrecute în mijlocul sesiunilor, cu oratorul ţipând, Sunt orb, au convins ziarele, radioul şi televiziunea, aproape pe toate, să nu se mai ocupe de asemenea iniţiative, exceptându-se discretul şi întru totul lăudabilul comportament al anumitor organe de comunicare, trăind pe seama senzaţionalismului de orice fel, al fericirilor şi nefericirilor semenilor, care nu erau dispuse să piardă nici o ocazie de a relata pe viu, cu dramatismul pe care-1 justifica situaţia, orbirea subită, de exemplu, a unui profesor de oftalmologie.

  Dovada progresivei deteriorări a stării de spirit generale a dat-o însuşi Guvernul, schimbându-şi de două ori, în câteva zile, strategia. Mai întâi crezuse că era posibil să circumscrie răul recurgând la închiderea orbilor şi a contaminaţilor în câteva spaţii discriminate, precum spitalul de nebuni unde ne aflăm. Pe dată, inexorabila creştere a cazurilor de orbire îi făcu pe unii membri ai Guvernului, temători că iniţiativa oficială nu va face faţă comenzilor, ceea ce ar antrena grele costuri politice, să susţină că ar trebui să cadă în sarcina familiilor să-şi ţină acasă orbii, nelăsându-i să iasă pe stradă, pentru a nu complica traficul deja dificil şi a nu leza sensibilitatea persoanelor care încă văd cu ochii pe care-i au şi care, indiferente la opiniile mai mult sau mai puţin liniştitoare, cred că răul-alb se propagă prin contact vizual, ca deochiul. într-adevăr, nu era îndreptăţit să aştepţi altă reacţie de la cei care, preocupaţi de gândurile lor, triste, neutre sau vesele, dacă mai existau din acestea, vedeau deodată transfor-mându-se expresia unei persoane care venea în direcţia lor, desenându-i-se pe faţă toate semnele terorii absolute, şi imediat ţipătul inevitabil, Sunt orb, sunt orb. Pe nimeni nu-1 ţineau nervii. Lucrul cel mai grav era că familiile, mai ales cele mai puţin numeroase, se transformau rapid în familii complete de orbi, nemaiavând pe nimeni care să-i poată călăuzi şi supraveghea, protejând de ei comunitatea vecinilor cu vedere bună, şi era limpede că aceşti orbi, oricât de mamă, tată, fiu şi-ar fi fost, nu puteau avea grijă unii de ceilalţi, ori vor păţi ca orbii din tablou, mergând împreună, căzând împreună şi murind împreună.

  În faţa acestei situaţii, Guvernul n-a avut altă soluţie decât să facă accelerat stingă împrejur, lărgind criteriile pe care le stabilise privind spaţiile şi locurile rechiziţionabile, drept care s-a trecut la utilizarea imediată şi improvizată a unor fabrici abandonate, temple fără cult, pavilioane sportive şi magazii goale, De două zile se discută să se instaleze tabere de barăci de campanie, adăugă bătrânul cu legătură neagră. La început, chiar în primele zile, câteva organizaţii caritabile au trimis voluntari să se ocupe de orbi, să le facă paturile, să cureţe closetele, să le spele hainele, să le pregătească mâncarea, acele îngrijiri minime fără de care viaţa devine repede insuportabilă, chiar şi pentru cei care văd. Drăguţii de ei orbeau imediat, dar cel puţin rămânea pentru istorie frumuseţea gestului. A venit vreunul şi aici, întrebă bătrânul cu legătură neagră, Nu, răspunse soţia medicului, n-a venit nimeni, Poate c-a fost un zvon, Dar oraşul, transporturile, întrebă primul orb, amintin-du-şi de propria maşină şi de şoferul de taxi care-1 dusese la cabinet şi pe care ajutase să-1 îngroape, Transporturile sunt un haos, răspunse bătrânul cu legătură neagră, trecând apoi la amănunte, la împrejurări şi accidente. Când s-a întâmplat pentru prima dată să orbească un şofer de autobuz, în plină mişcare şi în plină stradă, oamenii, în ciuda morţilor şi a răniţilor datoraţi accidentului, n-au dat mare atenţie, din acelaşi motiv, adică, puterea obişnuinţei, care 1-a făcut pe directorul cu relaţiile publice din întreprinderea transportatoare să declare peremptoriu că dezastrul a fost provocat de o eroare, desigur regretabilă, dar, gândindu-ne bine, la fel de imprevizibilă ca un infarct fatal la cineva care n-a suferit niciodată de inimă. Angajaţii noştri, a explicat directorul, ca şi mecanica şi sistemele electrice ale autobuzelor noastre, trec periodic prin revizii de o extremă rigoare, aşa cum o confirmă, în directă relaţie de la cauză la efect, procentajul foarte scăzut de accidente, în calculul general, în care au fost implicate până azi vehiculele companiei noastre. Pletorica explicaţie a fost publicată în ziare, dar lumea avea altă treabă decât să-şi bată capul cu un banal accident de autobuz, la urma urmelor, dacă i s-ar fi stricat frânele, n-ar fi fost mai grav. De altfel, asta a fost, după două zile, adevărata cauză a unui alt accident, dar, aşa e lumea făcută, încât adevărul trebuie să se deghizeze de multe ori în minciună ca să-şi atingă scopurile, zvonul care s-a răspândit a fost că a orbit şoferul. Publicul n-a putut fi convins în nici un chip care era adevărul, şi rezultatul n-a întârziat să apară, de la o clipă la alta oamenii au renunţat la autobuze, spuneau că mai bine să orbească ei decât să moară pentru că au orbit alţii. Al treilea accident, imediat după aceea, din aceeaşi cauză, implicând un vehicul fără pasageri, a pricinuit comentarii precum urmează, de mare perspicacitate populară, îţi dai seama, dacă eram acolo. Nici nu-şi puteau închipui, cei care vorbeau, cită dreptate au. Din cauza orbirii simultane a celor doi piloţi, peste puţină vreme un avion comercial s-a prăbuşit şi a luat foc când a atins pământul, murind toţi pasagerii şi echipajul, deşi, în acest caz, erau în stare perfectă atât mecanica cât şi electronica, aşa cum va revela examenul cutiei negre, singura supravieţuitoare. O tragedie de asemenea proporţii nu era acelaşi lucru ca un obişnuit accident de autobuz, în consecinţă şi-au pierdut ultimele iluzii cei care încă le aveau, din momentul acela nu s-a mai auzit nici un zgomot de motor, nici o roată, mare sau mică, rapidă sau lentă, nu s-a mai pus în mişcare. Cei care înainte obişnuiau să se plângă de dificultăţile tot mai mari ale circulaţiei, pietoni nemulţumiţi de şoferi, care, la prima vedere, păreau că n-au luat-o pe drumul cel bun, pentru că automobilele, oprite sau în mişcare, li se puneau tot timpul în cale, şoferi nemulţumiţi de alţi şoferi, care, după ce dăduseră o mie de ocoluri până să descopere un loc unde să-şi parcheze în fine maşina, deveneau pietoni şi începeau să protesteze din aceleaşi motive ca şi aceştia, cu toţii trebuiau să se simtă acum satisfăcuţi, cu excepţia circumstanţei manifeste că, nemaiîndrăznind nimeni să conducă un vehicul, nici măcar pe distanţe scurte, automobilele, camioanele, motocicletele, chiar şi bicicletele, atât de discrete, erau răspândite haotic prin tot oraşul, abandonate oriunde frica reuşise să învingă simţul proprietăţii, un simbol de o grotescă evidenţă era macaraua cu un automobil pe jumătate ridicat în aer, spânzurat de axul din faţă, primul care orbise fusese probabil mecanicul macaralei. Neplăcută pentru toată lumea, situaţia, pentru orbi, era catastrofală, de vreme ce, după expresia curentă, nu puteau să vadă nici unde merg, nici unde-şi pun picioarele. Era dureros să-i vezi izbindu-se de maşinile abandonate, unul după altul, julindu-şi gleznele, unii cădeau şi plângeau, E cineva aici să mă ajute să mă ridic, dar erau şi unii, grosolani din fire sau din pricina disperării, care ocărau şi respingeau mâna merituoasă care intervenise să-i ajute, Las' că-ţi vine şi ţie rândul, atunci fiinţa miloasă se speria, fugea, se pierdea în alba ceaţă groasă, brusc conştientă de riscul la care o expusese bunătatea inimii sale, cine ştie dacă nu pentru a orbi câţiva paşi mai încolo.

  Aşa stau lucrurile afară, încheie bătrânul cu legătură neagră, şi eu nu ştiu totul, vorbesc doar de ce-am putut vedea cu ochii mei, aici se întrerupse, făcu o pauză şi se corectă, Cu ochii mei, nu, pentru că n-aveam decât unul, acum nici ăsta nu mai e bun, adică, am un ochi, dar nu-mi foloseşte, Nu v-am întrebat niciodată de ce nu v-aţi pus un ochi de sticlă, în loc de bandaj, Şi de ce 1-aş vrea, să-mi spuneţi, vă rog, întrebă bătrânul cu legătură neagră, Aşa e obiceiul, din motive estetice, în plus e mult mai igienic, se scoate, se spală şi se pune la loc, ca dantura, Bine, atunci spuneţi-mi cum ar fi azi dacă toţi cei care sunt acum orbi şi-ar fi pierdut, fizic vorbind, amândoi ochii, la ce le-ar folosi să aibă ochi de sticlă, într-adevăr, nu le-ar folosi la nimic, Devenind cu toţii orbi, cum pare că se întâmplă, ce nevoie avem de estetică, cât despre igienă, spuneţi-mi, domnule doctor, ce soi de igienă ar putea fi aici, Probabil că numai într-o lume de orbi lucrurile pot fi ceea ce sunt cu adevărat, spuse medicul, Dar oamenii, întrebă fata cu ochelari negri, Şi oamenii, nimeni nu-i vede, Mi-a venit o idee, spuse bătrânul cu legătură neagră, haide să facem un joc să ne mai treacă timpul, Cum putem să ne jucăm, fără să vedem ce se joacă, întrebă soţia primului orb, Nu e chiar un joc, hai să spunem fiecare exact ce vedeam în momentul când am orbit, Poate fi necuviincios, aminti cineva, Cine nu vrea să intre în joc să nu intre, dar nu trebuie să inventaţi, Daţi-i drumul, spuse medicul, Da, domnule, spuse bătrânul cu legătură neagră, eu am orbit privindu-mi ochiul orb, Ce vreţi să spuneţi, E foarte simplu, îmi simţeam orbita goală, ca şi cum ar fi fost inflamată, şi mi-am scos legătura ca să mă lămuresc, atunci am orbit, Pare o parabolă, spuse o voce necunoscută, ochiul care refuză să-şi recunoască propria absenţă, Eu, spuse medicul, consultasem acasă nişte tratate de oftalmologie, tocmai ca să văd ce se întâmplă, ultimul lucru pe care 1-am văzut a fost mâna mea pe o carte, Ultima mea imagine a fost diferită, spuse soţia medicului, interiorul unei ambulanţe când îmi ajutam soţul să urce, Cazul meu 1-am povestit deja domnului doctor, spuse primul orb, mă oprisem la un semafor, lumina era roşie, vedeam lumea care traversa de pe un trotuar pe celălalt, atunci am orbit, după aceea omul care a murit zilele trecute m-a dus acasă, faţa nu i-am văzut-o, bineînţeles, Cât despre mine, spuse soţia primului orb, ultimul lucru pe care îmi amintesc că 1-am văzut a fost batista, eram acasă şi plângeam, mi-am dus batista la ochi şi în clipa aceea am orbit, Eu, spuse recepţionera, tocmai intrasem în lift, am întins mâna să apăs pe buton şi deodată n-am mai văzut, închipuiţi-vă ce disperată eram, închisă acolo, singură, nu ştiam dacă să urc sau să cobor, nu găseam butonul care deschide uşa, Cazul meu, spuse asistentul de farmacie, a fost mai simplu, am auzit că sunt oameni care orbesc, atunci m-am gândit cum ar fi dacă as orbi şi eu, am închis ochii să încerc, iar când i-am deschis, eram orb, Pare altă parabolă, vorbi vocea necunoscută, dacă vrei să fii orb, vei fi. Tăcură. Ceilalţi orbi se întorseseră la paturile lor, nu era o treabă uşoară, e adevărat că ştiau numerele care le reveneau, dar numai socotind de la unul din capete, de la unu în sus sau de la douăzeci în jos, puteau fi siguri că ajung unde vor. Când murmurul numărătorii, monoton ca o litanie, se stinse, fata cu ochelari negri povesti ce i se întâmplase, Eram într-o cameră de hotel, aveam un bărbat deasupra mea, în acest punct tăcu, îi era ruşine să spună ce făcea, cum văzuse totul alb, Şi ai văzut totul alb, Da, răspunse ea, Poate orbirea dumitale nu e ca a noastră, spuse bătrânul cu legătură neagră. Mai avea de vorbit camerista de la hotel, Făceam patul, o anumită persoană orbise acolo, am ridicat şi am întins cearşaful alb în faţa mea, 1-am băgat de o parte şi de alta a patului aşa cum trebuie, şi, când îl netezeam cu amândouă mâinile, în acel moment am încetat să văd, îmi amintesc cum netezeam cearşaful, încet, era cel de dedesubt, încheie, ca şi cum acest amănunt avea o importanţă particulară. V-aţi spus cu toţii ultima poveste din vremea când vedeaţi, întrebă bătrânul cu legătură neagră, O spun şi eu pe a mea, dacă nu mai e nimeni, spuse vocea necunoscută, Dacă mai este, vorbeşte după aceea, poftim, Ultimul lucru pe care 1-am văzut a fost un tablou, Un tablou, repetă bătrânul cu legătură neagră, dar unde eraţi, M-am dus la muzeu, erau lanuri cu corbi şi chiparoşi şi un soare care dădea impresia că fusese făcut din bucăţi din alţi sori, Are aerul unui olandez, Cred că da, dar mai era şi un câine scufun-dându-se, era pe jumătate îngropat, nefericitul, Aşa ceva nu poate fi decât de un spaniol, înaintea lui nimeni n-a mai pictat un câine ca ăsta, după el nimeni n-a mai îndrăznit, Probabil, mai era şi un car plin de fân, tras de cai, trecând un pârâu, Avea o casă în partea stingă, Da, Atunci e de un englez, S-ar putea, dar nu cred, pentru că mai era şi o femeie cu un copil în braţe, Copii în braţe de femei se văd cel mai des în pictură, Aşa e, Ce nu pricep eu este cum de se pot găsi într-un singur tablou picturi atât de deosebite, de pictori atât de diferiţi, Mai erau şi nişte bărbaţi mâncând, Au fost aşa de multe prânzurile, gustările şi cinele din istoria artei că, după această singură indicaţie, nu e posibil să ştii cine mânca, Bărbaţii erau treisprezece la număr, Ah, atunci e uşor, continuaţi, Era de asemenea şi o femeie goală, cu părul bălai, într-o scoică plutind pe mare, şi multe flori în jurul ei, Italian, bineînţeles, Şi o bătălie, E ca în cazul mâncărurilor şi al mamelor cu copii în braţe, nu e destul ca să ştim cine 1-a pictat, Morţi şi răniţi, E firesc, mai devreme sau mai târziu, toţi copiii mor, soldaţii de asemenea, Şi un cal înspăimântat, Cu ochii gata parcă să-i iasă din orbite, Exact, Aşa sunt caii, şi ce alte tablouri mai erau în tabloul dumneavoastră, N-am reuşit să aflu, am orbit exact când mă uitam la cal. Frica orbeşte, spuse tânăra cu ochelari negri, Sunt bune cuvintele, eram orbi în clipa când am orbit, frica ne-a orbit, frica ne va ţine orbi, Cine vorbeşte, întrebă medicul, Un orb, răspunse vocea, doar un orb, numai asta avem aici. Atunci bătrânul cu legătură neagră a întrebat, De câţi orbi este oare nevoie ca să faci o orbire. Nimeni nu ştiu ce să-i răspundă. Tânăra cu ochelari negri îl rugă atunci să dea drumul la radio, poate vor da ştiri. Le-au dat mai târziu, până atunci au ascultat puţină muzică. La un moment dat au apărut în uşa salonului câţiva orbi, unul spuse, Ce păcat că n-am adus chitara. Ştirile n-au fost încurajatoare, se zvonea că în curând se va forma un guvern de unitate şi salvare naţională.

  La început, când orbii se numărau aici încă pe degete, când erau de ajuns două sau trei cuvinte pentru ca necunoscuţii să devină tovarăşi de nefericire, şi cu altele două sau trei se iertau reciproc toate greşelile, unele foarte grave, iar dacă iertarea nu putea fi completă, era nevoie doar să aştepţi cu răbdare câteva zile, am văzut prin câte ridicole necazuri au trecut nefericiţii, ori de câte ori trupul le impunea vreuna dintre urgentele uşurări pe care le numim de obicei satisfacerea necesităţilor. In ciuda tuturor acestor lucruri, ştiind pe deasupra cât de rară este o educaţie perfectă şi că până şi cea mai reticentă pudoare îşi are punctele slabe, trebuie să recunoaştem că primii orbi aduşi aici în carantină s-au arătat capabili, cu mai multă sau mai puţină conştiinciozitate, să ducă demn crucea naturii eminamente scatologice a fiinţei umane. Dar acum, ocupate fiind toate paturile, două sute patruzeci, fără să-i punem la socoteală pe orbii care dorm pe jos, nici o imaginaţie, oricât ar fi de creatoare şi de fertilă în comparaţii, imagini şi metafore, n-ar reuşi să descrie cu acurateţe amploarea spurcăciunii de aici. Nu e vorba numai de halul în care au ajuns curând latrinele, cloace fetide, cum sunt probabil, în infern, haznalele cu suflete damnate, ci şi de lipsa de bun-simţ a unora sau de subita urgenţă a altora care, în foarte puţin timp, au transformat coridoarele şi alte locuri de trecere în closete care, la început, erau ocazionale, devenind apoi permanente. Nepăsătorii sau cei zoriţi se gândeau, Ce contează, nu mă vede nimeni, şi nu treceau mai departe. Când a devenit imposibil, în orice sens, să mai ajungă la latrine, orbii au început să meargă în curte pentru toate deşertările şi descompunerile trupeşti. Cei mai gingaşi prin natură sau educaţie îşi petreceau cât era ziua de lungă ţinându-se, suportau, de bine, de rău, în aşteptarea nopţii, presupunând că e noapte atunci când, în saloane, dormeau mai mulţi, şi atunci se duceau în curte, ţinându-se de burtă sau lipindu-şi picioarele, în căutarea a trei palme de pământ curat, dacă existau pe un covor continuu de excremente călcate de mii de ori în picioare, riscând, pe deasupra, să se piardă în spaţiul nesfârşit al curţii, unde singurele puncte de reper erau cei câţiva copaci care reuşiseră să supravieţuiască maniei exploratoare a nebunilor de odinioară, ca şi movilitele, acum aproape una cu pământul, de-abia mai acoperind morţii. O dată pe zi, întotdeauna la sfârşitul după-amiezei, ca un deşteptător reglat să sune la aceeaşi oră, vocea megafonului repeta cunoscutele instrucţiuni şi interdicţii, stăruia asupra avantajelor folosirii regulate a produselor de curăţenie, amintea că fiecare salon are un telefon pentru a cere proviziile necesare, în caz că ar lipsi, însă ce ar fi fost cu adevărat necesar era un şuvoi năvalnic de furtun care să ia toată scârna, o brigadă de instalatori să repare closetele, să le pună în funcţiune, şi apă, multă apă, să ducă în canale ceea ce în canal trebuie să meargă, apoi, vă rugăm, ochi, nişte simpli ochi, o mână în stare să ne conducă şi să ne călăuzească, o voce care să ne spună, Pe aici. Aceşti orbi, dacă nu-i vom ajuta, se vor transforma curând în animale si, mai rău, în animale oarbe. N-a spus-o vocea necunoscută, cea care a vorbit de tablourile şi de imaginile lumii, o spune, cu alte cuvinte, târziu în noapte, soţia medicului, culcată lângă bărbatul ei, cu capetele acoperite de aceeaşi pătură, Trebuie să găsim o soluţie pentru această oroare, nu mai suport, nu mai pot să mă prefac că nu văd, Gândeşte-te la consecinţe, cel mai probabil vor încerca să facă din tine o sclavă, vei fi obligată să asculţi de toţi şi de toate, îţi vor cere să-i hrăneşti, să-i speli, să-i culci şi să-i scoli, să-i duci de colo până dincolo, să-i ştergi la nas şi să le usuci lacrimile, vor striga după tine când dormi, te vor insulta când întârzii, Dar tu, cum vrei să mă uit în continuare la această mizerie, s-o am tot timpul sub ochi, şi să nu mişc un deget să ajut, E destul câte faci, Şi ce fac eu, dacă nu mă gândesc tot timpul decât cum să evit să-şi dea seama că văd, Unii te vor urî pentru că vezi, să nu crezi că orbirea ne-a făcut mai buni, Nici mai răi, Suntem pe drumul cel bun, doar vezi ce se întâmplă în momentul când trebuie împărţită mâncarea, Exact, un văzător şi-ar putea lua în sarcină împărţirea alimentelor la toţi cei de aici, să fie echitabilă, făcută cu discernământ, n-ar mai fi proteste, s-ar termina certurile care mă scot din minţi, nu ştii cum arată bătaia între orbi, Bătaia a fost întotdeauna, mai mult sau mai puţin, o formă de orbire, Asta e altceva, Faci cum crezi mai bine, dar nu uita ce suntem aici, orbi, nişte simpli orbi, fără retorică şi comizeraţie, lumea caritabilă şi pitorească a sărmanilor orbi de la colţuri de stradă s-a terminat, acum e domnia dură, crudă şi implacabilă a orbilor pur şi simplu, Dacă ai putea vedea ceea ce sunt eu obligată să văd, ţi-ai dori să fii orb, Te cred, dar n-am nevoie, sunt orb, lartă-mă, dragul meu, dacă ai şti, Ştiu, ştiu, mi-am trăit viaţa uitându-mă în ochii oamenilor, e singurul loc din trup unde poate mai există încă un suflet şi s-a pierdut, Mâine le voi spune că văd, Să sperăm că nu va trebui să te căieşti, Le voi spune mâine, făcu o pauză şi adăugă, Dacă nu voi fi ajuns şi eu să intru în această lume. Nu s-a întâmplat nici de astă dată. Când s-a trezit de dimineaţă, foarte devreme, cum obişnuia, ochii ei vedeau la fel de limpede ca înainte. Toţi orbii din salon dormeau. Se gândi cum să le-o spună, dacă să-i cheme pe toţi şi să-i anunţe noutatea, poate ar fi preferabil s-o facă discret, fără zarvă, să spună, de pildă, ca şi cum n-ar vrea să dea mare importanţă, Imaginaţi-vă, cine ar fi crezut că îmi voi păstra vederea în mijlocul atâtor oameni care au pierdut-o, ori mai bine, poate mai potrivit, să mă prefac c-am fost oarbă şi uite că, pe neaşteptate, mi-am recăpătat vederea, aşa chiar le-aş da puţină speranţă, Dacă ea a început să vadă, îşi vor spune, poate că şi noi, dar de asemenea i-ar putea spune, în cazul ăsta, du-te, pleacă, atunci ea ar răspunde că nu poate pleca fără soţul ei, şi de vreme ce armata nu lasă nici un orb să iasă din carantină, n-aveau altă soluţie decât s-o lase să rămână. Câţiva orbi se vânzoleau în paturi, ca în fiecare dimineaţă se uşurau de gaze, dar aerul nu deveni mai rău mirositor, se atinsese probabil nivelul de saturaţie. Nu era doar mirosul fetid care venea dinspre latrine în rafale, în emanaţii greţoase, era şi mirosul acumulat de la două sute cincizeci de oameni, cu trupurile macerate în propria sudoare, pe care nu puteau şi nici n-ar fi ştiut să le spele, purtând haine cu fiecare zi mai imunde, dormind în paturi unde adesea se strângeau dejecţii. La ce-ar putea folosi săpunurile, leşiile, detergenţii uitaţi pe aici, dacă duşurile, multe dintre ele, erau astupate sau desfăcute din pereţi, dacă ţevile aruncau înapoi apa murdară, care dădea pe dinafară instalaţiilor sanitare, îmbibând scândurile din duşumeaua coridoarelor, infiltrându-se prin crăpăturile lespezilor. In ce nebunie vreau eu să mă bag, se întrebă atunci soţia medicului, chiar dacă nu mi-ar cere să-i slujesc, şi nimic nu e mai puţin sigur, eu însămi n-aş răbda să nu mă apuc să spăl, să curăţ, cât timp m-ar ţine puterile, nu e treabă pentru o singură persoană. Curajul ei, care înainte păruse de nezdruncinat, începea să se clatine, să se facă fărâme în faţa realităţii abjecte care îi invada nările şi îi zgâria ochii, acum când venise clipa să treacă de la vorbă la faptă. Laşo, murmură exasperată, mai bine eram oarbă, n-aş mai umbla cu veleităţi de misionară. Se sculaseră trei orbi, unul dintre ei era asistentul de farmacie, se duceau să ia poziţie în hol ca să ridice cota-parte din mâncarea ce revenea primului salon. Nu se putea afirma, deşi chiar ochii lipseau, că împărţirea se făcea cu ochii închişi, un ambalaj da, un ambalaj nu, dimpotrivă, era dureros să-i vezi cum se înşelau la socoteală şi o luau de la capăt, câte o fire mai bănuitoare voia să ştie exact cât luau ceilalţi, întotdeauna se sfârşea cu ceartă, câte un ghiont, câte o palmă în vânt, orbeşte. In salon toată lumea era trează, gata să-şi primească porţia, tot experimentând stabiliseră aici o modalitate destul de comodă de a face împărţeala, duceau mai întâi toată mâncarea în fundul salonului, unde se aflau paturile medicului şi soţiei lui, al tinerei cu ochelari negri şi al băieţelului care cerea la mama, şi de aici veneau s-o ia, câte doi de fiecare dată, începând cu paturile cele mai apropiate de intrare, unu dreapta, unu stânga, doi dreapta, doi stânga, şi aşa mai departe, fără vrajbă, nici înghesuială, dura mai mult, desigur, dar liniştea compensa aşteptarea. Primii, adică, cei care-şi aveau mâncarea la îndemână, erau ultimii care-şi luau hrana, cu excepţia băieţelului strabic, desigur, care întotdeauna termina înainte să-şi primească porţia fata cu ochelari negri, aşa că o parte din ce-ar fi trebuit să fie al ei ajungea invariabil în stomacul copilului. Orbii stăteau cu toţii cu capetele întoarse spre uşă, aşteptând să audă paşii tovarăşilor de salon, mersul şovăielnic, inconfundabil, al celor care vin purtând o greutate, dar zgomotul care deodată s-a auzit nu suna aşa, părea mai curând că se apropie alergând uşor, dacă asemenea ispravă era cu putinţă vorbind de oameni care nu vedeau unde le calcă tălpile. Totuşi, altă expresie nu-ţi venea în minte când ei s-au ivit gâfâind în faţa uşii, ce s-o fi întâmplat să-i facă să vină în fugă, şi iată-i pe toţi trei vrând să intre în acelaşi timp să dea neaşteptata veste, Nu ne-au lăsat să aducem mâncarea, spuse unul, ceilalţi repetară, Nu v-au lăsat, Cine, soldaţii, întrebă o voce, Nu, orbii, Care orbi, aici suntem orbi cu toţii, Nu ştim cine sunt, spuse asistentul de farmacie, dar cred că s-ar putea să fie din cei care au venit toţi odată, ultimii sosiţi, Dar cum de nu v-au lăsat să luaţi mâncarea, întrebă medicul, până acum n-a fost nici o problemă, Ei spun că s-a terminat, că de azi înainte cine vrea să mănânce trebuie să plătească. Protestele se auziră din toate colţurile salonului, Nu se poate, Ne-au luat mâncarea, Ce şleahtă de hoţi, Ce ruşine, orbi împotriva orbilor, n-am crezut c-o să trăiesc s-o văd şi pe asta, Să ne plângem sergentului. Un orb mai hotărât propuse să se adune cu toţii să meargă să ceară ce li se cuvenea, Nu va fi uşor, a fost părerea asistentului de farmacie, sunt mulţi, am rămas cu impresia că e un grup mare, dar cel mai rău e că sunt înarmaţi, înarmaţi, cu ce, Au cel puţin bâte, încă mă doare braţul de la lovitura pe care am primit-o, spuse altul, Să încercăm s-o rezolvăm cu binişorul, spuse medicul, merg cu voi să stăm de vorbă cu oamenii ăştia, trebuie să fie o neînţelegere, Da, domnule doctor, sunt de acord, spuse asistentul de farmacie, dar, după cum se poartă, mă îndoiesc că veţi reuşi să-i convingeţi, Orice ar fi, trebuie să mergem, nu putem să rămânem aşa, Merg şi eu cu tine, spuse soţia medicului. Micul grup ieşi din salon, cu excepţia celui care se plângea de durerea din braţ, acesta consideră că-şi îndeplinise obligaţia şi rămase să le povestească celorlalţi riscanta aventură, păpica la doi paşi, şi un zid de trupuri apărând-o, Cu bâte, insista el.

  Înaintând umăr la umăr, ca solzii într-un con, îşi făcură drum printre orbii celorlalte saloane. Ajunşi în hol, soţia medicului înţelese imediat că nu era posibilă nici o discuţie diplomatică, probabil nu va fi niciodată. In mijlocul holului, împresurând cutiile cu mâncare, un cerc de orbi înarmaţi cu pari şi cu bare de fier smulse de la paturi, îndreptate înainte ca nişte baionete sau lănci, ţineau piept disperării orbilor care îi înconjurau şi care, cu încercări stângace, se străduiau să străpungă linia defensivă, unii, cu speranţa să găsească o deschizătură, o portiţă uitată întredeschisă, se fereau de lovituri cu braţele ridicate, alţii se târau de-a buşilea până când se loveau de picioarele adversarilor, care îi întâmpinau plesnindu-i peste şale, lovindu-i cu picioarele. Se bat ca orbii, se spune. Din scenă nu lipseau protestele indignate, ţipetele furioase, Cerem să ni se dea mâncarea, Ne revendicăm dreptul la pâine, Nemernicilor, E o mare ticăloşie, Să nu-ţi vină să crezi, se auzi chiar un ingenuu distrat care spuse, Chemaţi poliţia, poate că poliţiştii erau pe aici, orbirea, se ştie, nu ţine seama de meşteşuguri şi meserii, însă un poliţist orb nu-i totuna cu un orb poliţist, cât despre cei doi pe care i-am cunoscut, ei au murit şi au fost, cu mare greutate, îngropaţi, împinsă de speranţa absurdă a unei autorităţi care, în spitalul de nebuni, ar restabili pacea pierdută, ar întări justiţia, ar aduce înapoi liniştea, o oarbă se apropie aşa cum ştiu mai bine de uşa principală şi strigă în aer, Ajutaţi-ne, ăştia vor să ne fure mâncarea. Soldaţii făcură pe surzii, ordinele primite de sergent de la un căpitan în vizită de inspecţie erau categorice, foarte clare, Dacă se omoară unii pe alţii, cu atât mai bine, rămân mai puţini. Oarba zbiera ca o nebună de pe vremuri, şi ea aproape la fel de nebună, însă de disperare, în sfârşit, pricepând inutilitatea apelului, tăcu, reveni înăuntru hohotind şi, fără să-şi dea seama pe unde o ia, căpătă în capul neprotejat o lovitură de bâtă care o seceră. Soţia medicului vru să dea fuga s-o ridice, însă era atâta învălmăşeală încât nu reuşi să facă un pas. Orbii, care veniseră să-şi ceară hrana, începeau să bată în retragere, înfrânţi, dezorientându-se, se poticneau unii de alţii, cădeau, se ridicau, se prăbuşeau din nou, câte unul nu mai încerca să se scoale, renunţau, rămâneau prostraţi, epuizaţi, nefericiţi, chinuiţi de durere, cu faţa la pământ. Atunci, soţia medicului, îngrozită, îl văzu pe unul dintre orbii ticăloşi scoţând un pistol din buzunar, ţintindu-1 în aer. împuşcătura smulse din tavan o placă mare de stuc care se prăvăli pe neaşteptate peste capetele orbilor, mărindu-le panica. Orbul ţipă, Linişte aici, tăceţi odată din gură, dacă mai îndrăzneşte cineva să ridice glasul, trag în plin, să sufere cine o suferi, să nu vă plângeţi după aia. Orbii nu mişcară. Cel cu pistolul continuă, Am spus şi nu e cale de întoarcere, de azi înainte, noi suntem stăpâni pe mâncare, acum o ştiţi cu toţii, şi să nu-i treacă nimănui prin minte să vină după ea, punem pază la intrare, veţi suporta consecinţele pentru orice încercare de a nesocoti ordinele, mâncarea o să fie vândută, cine vrea să mănânce, plăteşte. Cum plătim, întrebă soţia medicului, Am zis să nu vorbească nimeni, zbieră cel cu pistolul, agitându-şi ameninţător arma, Cineva trebuie să vorbească, trebuie să ştim cum procedăm, unde mergem după mâncare, dacă toţi odată sau pe rând, Face pe deşteaptă, comentă unul din grup, dacă o împuşti, e o gură în minus de hrănit, Dacă aş putea s-o văd, acum ar avea un glonţ în burtă. Apoi, adresându-se tuturor, întoarceţi-vă imediat în saloane, haideţi, haideţi, după ce ducem mâncarea înăuntru, vă spunem ce aveţi de făcut, Dar plata, interveni din nou soţia medicului, cât o să ne coste o cafea cu lapte şi un biscuit, Muierea asta chiar o cere, spuse aceeaşi voce, Las-o pe seama mea, spuse celălalt, şi, schimbând tonul, Fiecare salon va numi doi responsabili, ei au sarcina să strângă valorile, toate valorile, de orice natură ar fi ele, bani, bijuterii, inele, brăţări, cercei, ceasuri, tot ce aveţi, duceţi totul în al treilea salon de pe stânga, acolo suntem noi, şi, dacă vreţi un sfat prietenesc, să nu vă dea prin minte să încercaţi să ne trageţi pe sfoară, ştim că unii vor vrea să ascundă o parte din ce au de valoare, dar vă zic că e o idee cum nu se poate mai proastă, dacă ni se pare insuficient cât ne-aţi dat, pur şi simplu nu mâncaţi, vă mestecaţi bancnotele şi vă ronţăiţi briliantele. Un orb din al doilea salon din dreapta întrebă, Şi cum facem, dăm totul o dată, sau plătim în funcţie de câtă mâncare ne daţi, N-am fost clar, pasămite, spuse râzând cel cu pistolul, întâi plătiţi, după aia mâncaţi, cât despre restul, să plătiţi cât mâncaţi ar cere o contabilitate foarte complicată, cel mai bine e să aduceţi totul odată şi vedem noi ce cantitate meritaţi, dar să vă intre bine în cap, nu cumva să ascundeţi ceva, c-o să vă coste foarte scump, şi, ca să nu spuneţi că nu procedăm cinstit, atenţie că, după ce ne daţi ce aveţi, vom face o inspecţie, vai de voi dacă găsim şi o monedă, acum toată lumea afară, repede. Ridică braţul şi trase din nou. Căzu încă o bucată de stuc. Cât despre tine, spuse cel cu pistolul, n-o să-ţi uit vocea, Nici eu faţa, răspunse soţia medicului.

  Nimeni n-a părut să remarce absurdul ameninţării oarbei că n-o să uite o faţă pe care n-o vedea. Orbii s-au retras cât au putut de repede, în căutarea uşilor, curând cei din primul salon le-au adus la cunoştinţă situaţia tovarăşilor lor, Din cât am auzit, nu cred că putem, deocamdată, să facem altceva decât să ne supunem, spuse medicul, cred că sunt mulţi, si, mai grav, au arme, Şi noi putem să facem rost, spuse asistentul de farmacie, Sigur, nişte beţe rupte din copaci, dacă au mai rămas crengi la înălţimea braţului, câteva bare de la paturi, pe care abia dacă am avea puterea să le mânuim, în timp ce ei dispun de cel puţin o armă de foc, Eu nu dau ce-i al meu acestor pui de căţea oarbă, spuse cineva, Nici eu, adăugă altul, Asta-i bună, ori dăm toţi, ori nu dă niciunul, N-avem de ales, spuse femeia, şi regula, aici înăuntru, trebuie să fie aceeaşi cu aceea pe care ne-au impus-o din afară, cine nu vrea să plătească, să nu plătească, e dreptul lui, însă, în cazul ăsta, nu mănâncă, nu poate să se hrănească pe socoteala celorlalţi, Vom da cu toţii şi vom da totul, spuse medicul, Dar cine n-are nimic de dat, întrebă asistentul de farmacie, Acela, da, va mânca din ce vor da ceilalţi, e drept ce-a spus cineva, de la fiecare după posibilităţi, fiecăruia după nevoi. Se făcu o pauză, iar bătrânul cu legătură neagră întrebă, Pe cine vom numi responsabil, Eu îl aleg pe domnul doctor, spuse fata cu ochelari negri. N-a fost nevoie să continue să voteze, tot salonul era de acord. Trebuie să fim doi, aminti medicul, vrea cineva, Eu, dacă nu se mai oferă nimeni, spuse primul orb, Foarte bine, să începem atunci să strângem, ne trebuie o geantă, o sacoşă, o valijoară, orice merge, Pot să golesc asta, rosti soţia medicului, şi pe dată începu să golească o sacoşă unde pusese câteva produse de toaletă şi alte mărunţişuri, atunci când încă nu-şi putea imagina condiţiile în care le va fi dat să trăiască. Printre flacoanele, cutiile şi tuburile venite parcă din altă lume, era şi un foarfece lung, cu vârfurile ascuţite. Nu-şi amintea să-1 fi pus acolo, dar iată-1. Soţia medicului îşi ridică ochii. Orbii aşteptau, soţul se dusese lângă patul primului orb, vorbeau, tânăra cu ochelari negri îi spunea băieţelului strabic că mâncarea vine repede, pe jos, împins în dosul noptierei, ca şi cum fata cu ochelari negri voise, cu o puerilă şi inutilă pudoare, să-1 ascundă de privirile nevăzătorilor, era un pansament igienic pătat de sânge. Soţia medicului se uita la foarfece, încerca să înţeleagă din ce motiv îl privea cu atâta intensitate, dar nu găsea niciunul, chiar, ce motiv îţi poate oferi un simplu foarfece lung, culcat în palmele întinse, cu două lame nichelate şi vârfuri ascuţite şi strălucitoare, E gata, o întrebă bărbatul, Da, e gata, răspunse, şi îşi întinse braţul care ţinea sacoşa goală în timp ce braţul celălalt se deplasa la spate, ascunzând foarfecele, Ce se petrece, întrebă medicul, Nimic, răspunse femeia, aşa cum ar fi putut spune Nimic din ce-ai putea tu să vezi, probabil te-a surprins glasul meu, nimic altceva, împreună cu primul orb, medicul se apropie, luă geanta cu mâini şovăielnice şi spuse, Pregătiţi ce aveţi, începem să adunăm. Femeia desfăcu cureluşa ceasului, la fel făcu cu ceasul bărbatului, îşi scoase cerceii, un inel mic cu rubine, lănţişgrul de aur de la gât, verigheta ei, a soţului, n-au fost greu de scos, Ni s-au subţiat degetele, îşi spuse, băgă totul în sacoşă, adăugă banii aduşi de acasă, câteva hârtii cu valoare diferită, nişte monede, E totul, spuse, Eşti sigură, întrebă medicul, caută bine, E tot ce avem de valoare. Tânăra cu ochelari negri îşi adunase şi ea bunurile, nu erau foarte diferite, în plus erau două brăţări, în minus o verighetă. Soţia medicului aşteptă până când soţul ei şi primul orb se întoarseră cu spatele, iar fata cu ochelari negri se aplecă din nou spre băieţelul strabic, Te prefaci că sunt mama ta, spunea, plătesc eu pentru mine şi pentru tine, şi atunci se retrase până la peretele din fundul salonului. Aici, ca şi pe alţi pereţi, se vedeau cârlige înfipte care, probabil, le serviseră nebunilor pentru a-şi atârna cine ştie ce comori şi fetişuri, îl alese pe cel mai înalt la care putea ajunge, şi spânzură foarfecele de el. Apoi se aşeză pe pat. încet, soţul ei şi primul orb se apropiau de uşă, se opreau să colecteze, de o parte şi de alta, ce putea da fiecare, unii protestau că e un jaf ruşinos, era adevărat, alţii se debarasau de tot ce aveau cu un soi de indiferenţă, de parcă s-ar fi gândit că, bine cântărite lucrurile, nimic pe lume nu ne aparţine în sens absolut, alt adevăr la fel de transparent. Ajungând la uşa salonului, terminându-se colecta, medicul întrebă, Am dat totul, i-au răspuns afirmativ câteva voci resemnate, unul sau altul au păstrat tăcerea, la timpul cuvenit vom afla dacă au tăcut ca să nu mintă. Soţia medicului îşi ridică privirile spre locul unde atârna foarfecele. Se miră să-1 vadă aşa de sus, spânzurat de cârlig, ca şi cum nu 1-ar fi puS acolo ea însăşi, apoi, în sinea ei, consideră că a fost excelentă ideea de a-1 aduce, acum, în sfârşit, va putea să-i potrivească barba bărbatului ei, o să-1 facă mai prezentabil, de vreme ce, aşa cum se ştie, în condiţiile în care trăim, unui bărbat îi este cu neputinţă să se radă normal. Când se uită din nou la uşă, cei doi dispăruseră în umbra coridorului, în drum spre salonul al treilea de pe partea stingă, unde aveau ordin să se prezinte pentru a plăti mâncarea. Hrana de azi, şi hrana de mâine, poate pe toată săptămâna, Dar după aceea, întrebarea n-avea răspuns, tot ce-am avut e acolo.

  Împotriva obiceiului, coridoarele erau libere, în general, nu era aşa, când ieşeau din salon tot timpul se poticneau, se loveau şi cădeau, agresaţii înjurau, scuipau înjurături grosolane, agresorii răspundeau în acelaşi fel, dar nimeni nu dădea prea multă importanţă, omul trebuie să-şi verse sufletul cumva, mai ales dacă e orb. înaintea lor se auzea zgomot de paşi şi de voci, erau probabil ambasadorii altui salon minaţi de aceeaşi datorie. Ce necaz pe capul rjpstru, domnule doctor, spuse primul orb, nu ne ajungea că suntem orbi, am mai căzut şi în ghearele unor orbi tâlhari, parcă sunt blestemat, întâi maşina, acum ăştia care ne iau mâncarea, şi pe deasupra pistolul, Asta e diferenţa, arma, Dar cartuşele nu durează veşnic, Nimic nu durează veşnic, deşi, în cazul ăsta, poate c-ar fi de dorit să dureze, De ce, Dacă se vor termina cartuşele, înseamnă că cineva le-a tras, şi am avut destui morţi, Am ajuns într-o situaţie insuportabilă, E insuportabilă de când am venit aici, cu toate astea rezistăm, Sunteţi optimist, domnule doctor, Nu sunt optimist, dar nu-mi pot imagina ceva mai rău decât ceea ce trăim, Eu bănuiesc că nu există limite pentru rău, Poate că ai dreptate, spuse medicul, iar apoi, ca şi cum ar fi vorbit doar pentru sine, ceva mai trebuie să se întâmple aici, concluzie care presupune o oarecare contradicţie, ori există ceva mai rău decât toate astea, ori de acum înainte totul va merge spre bine, deşi, după mostră, nu pare. După drumul făcut, după câte colţuri au ocolit, se apropiau de al treilea salon. Nici medicul, nici primul orb nu veniseră vreodată aici, însă construcţia celor două aripi ascultase, logic, de o strictă simetrie, cine cunoştea bine aripa dreaptă se putea orienta uşor şi în cea stingă, şi viceversa, era de ajuns s-o ia la stânga într-una din aripi acolo unde, în cealaltă, trebuia să cotească la dreapta. Auziră glasuri, erau probabil cei din faţă, Trebuie să aşteptăm, spuse medicul cu voce scăzută, De ce, Cei dinăuntru or să vrea să ştie exact ce aduc ăştia, pentru ei e totuna, au mâncat şi nu se grăbesc, Nu mai poate fi mult până la prânz, Chiar dacă ar vedea, nu le-ar folosi la nimic, nici ceasuri nu mai au. După un sfert de oră, cu un minut în plus sau în minus, trocul luă sfârşit. Cei doi bărbaţi trecură prin faţa medicului şi a primului orb, după vorbe se înţelegea că duc mâncare, Ai grijă, nu le scăpa pe jos, spunea unul, iar celălalt mormăia, Nu ştiu dacă ajunge pentru toţi, O să strângem cureaua. Plimbându-şi mâna pe perete, cu primul orb pe urmele lui, medicul avansa până când degetele atinseră uşa netedă, Suntem din primul salon din partea dreaptă, anunţă, încercă să facă un pas înainte, dar piciorul i se lovi de un obstacol. Pricepu că era un pat pus de-a curmezişul, pe post de masă pentru negoţ, Sunt organizaţi, îşi spuse, ăsta nu e rodul unei improvizaţii. Auzi voci, paşi, Citi or fi, soţia îi vorbise de vreo zece, dar nu era exclus să fie mai mulţi, sigur că nu erau toţi în hol când s-au dus să pună mâna pe mâncare. Cel cu pistolul era şeful, glasul lui batjocoritor spunea, Hai să vedem bogăţiile pe care ni le aduce primul salon din partea dreaptă, iar apoi, pe un ton mai scăzut, vorbind cu cineva care trebuia să fie foarte aproape, Notează. Medicul rămase perplex, ce înseamnă asta, a spus Notează, va să zică, aici e cineva care poate să scrie, cineva care nu e orb, sunt deja două cazuri, Trebuie să fim cu mare grijă, mâine tipul poate fi lângă noi fără să-1 observăm, gândul medicului nu diferă prea mult de ceea ce gândeşte primul orb, Cu un pistol şi un spion suntem terminaţi, nu vom mai putea niciodată să ne ridicăm capul. Orbul dinăuntru, căpitanul tâlharilor, deschisese sacoşa, scotea obiectele şi banii, cu mâini abile, pipăind şi identi-ficând, fără îndoială distingea după atingere ce era aur şi ce nu, după atingere recunoştea şi valoarea bancnotelor şi a monedelor, e uşor când ai experienţă, numai după câteva minute auzul distrat al medicului începu să distingă un zgomot inconfun-dabil de perforat, pe care-1 identifică imediat, lângă ei cineva scria în alfabet braille, numit şi ana-gliptografie, se auzea un sunet surd şi, în acelaşi timp, clar al acului găurind hârtia groasă şi lovindu-se de metalul tăviţei inferioare. Era deci un orb normal printre orbii delincvenţi, un orb ca toţi cei care pe vremuri erau numiţi orbi, evident, a fost prins în plasă o dată cu restul, nu era momentul să se apuce vânătorul să verifice, Dumneata eşti dintre orbii moderni sau din cei antici, lămureşte-te în ce fel nu vezi. Ce noroc pe capul ăstora, nu numai că şansa le-a dat pe mână un notar, dar îl vor putea folosi şi ca ghid, un orb cu antrenament de orb e ceva, valorează cât greutatea lui în aur. Inventarul continua, din când în când cel cu pistolul îi cerea părerea contabilului, Ce crezi despre asta, şi acesta întrerupea înregistrarea ca să-şi dea cu părerea, spunea, E fals, caz în care cel cu pistolul comenta, Mai sunt multe din astea, n-or să mănânce, sau E bun, şi atunci comentariul devenea, Ce înseamnă să ai de-a face cu oameni cinstiţi. La sfârşit, au fost puse trei cutii pe pat, Luaţi-le, spuse cel cu pistolul. Medicul le numără, Trei nu ne ajung, spuse, primeam patru când mân-carea era numai pentru noi, în aceeaşi clipă simţi răceala ţevii pistolului în ceafă, orbul se pricepea să ochească, O să cer să retragă câte o cutie ori de câte ori faci gură, acum cară-te, ia-le pe astea şi mulţumeşte Domnului că încă mai poţi mânca. Medicul murmură, Bine, luă două cutii în braţe, primul orb se ocupă de a treia, şi acum, mai lent, pentru că duceau greutate, făcură în sens invers drumul spre salon. Ajunşi în hol, unde părea să nu fie nimeni, medicul spuse, N-o să mai am niciodată asemenea ocazie, Ce vreţi să spuneţi, întrebă primul orb, Mi-a pus pistolul în gât, puteam să i-1 smulg din mână, Era riscant, Nu atât cât pare, eu ştiam unde e pistolul, el n-avea cum să ştie unde îmi erau mâinile, Chiar şi aşa, Sunt sigur, în clipa aia el era cel mai orb dintre noi doi, păcat că nu m-am gândit, sau m-am gândit, dar n-am avut curaj, Şi după aceea, întrebă primul orb, Cum după aceea, Să presupunem că într-adevăr reuşeaţi să-i luaţi arma, dar nu cred că aţi fi fost în stare s-o folosiţi, Dacă aveam certitudinea că pot rezolva situaţia, ba bine că nu, Dar n-aţi avut certitudinea, Nu, de fapt, n-am avut-o, Atunci, mai bine să stea la ei armele, cel puţin până când ne vor ataca, Ameninţarea cu o armă e deja un atac, Dacă îi luaţi pistolul, ar fi început adevăratul război, şi probabil că n-am mai fi ieşit de acolo, Ai dreptate, spuse medicul, o să uit că m-am gândit la toate astea, Trebuie să vă amintiţi ce mi-aţi spus adineauri, Ce-am spus, Că ceva mai trebuie să se întâmple aici, S-a întâmplat şi n-am profitat, Va fi altceva, nu asta.

  Când au intrat în salon şi au trebuit să prezinte puţinul pe care-1 aduceau de pus pe masă, câţiva au considerat că era vina lor, pentru că n-au făcut gălăgie şi n-au cerut mai mult, de aia fuseseră numiţi reprezentanţi ai colectivului. Atunci medicul le povesti ce se întâmplase, vorbi despre orbul conţopist, despre aerele insolente ale orbului cu pistolul şi despre pistol. Nemulţumiţii se potoliră, se învoiră că, da, e adevărat, apărarea intereselor salonului încăpuse pe mâini bune. Se împărţi în sfârşit mâncarea, unii amintiră nerăbdători că puţin e tot mai bine decât nimic, pe lângă asta, după cât trebuia să fie ceasul, prânzul nu va întârzia, Rău ar fi să păţim ce-a păţit calul care a murit când începuse să se dezobişnuiască să mănânce, spuse cineva. Ceilalţi zâmbiră palid, şi unul răspunse, N-ar fi o idee rea, dacă e sigur că atunci când moare, calul nu ştie că va muri.

  Bătrânul cu legătură neagră înţelesese că radioul portabil, atât din pricina structurii lui fragile cât si. a informaţiei cunoscute privind viaţa lui utilă, era exclus din lista valorilor ce trebuiau predate ca plată pentru mâncare, considerând că funcţionarea aparatului depindea, în primul rând, de existenţa bateriilor şi, în al doilea rând, de cât timp vor dura. După zgomotul răguşit al vocilor care ieşeau din cutie, era evident că nu te mai puteai aştepta la mare lucru din partea lui. De aceea, bătrânul cu legătură neagră se hotărî să nu mai repete audiţiile generale, existând şi primejdia să apară aici orbii din al treilea salon de pe stânga cu o părere diferită, nu din cauza valorii materiale a aparatului, practic nulă pe termen scurt, ci a valorii imediate, enormă fără îndoială, ca să nu mai vorbim de ipoteza plauzibilă că, acolo unde e cel puţin un pistol, sunt şi baterii. Bătrânul cu legătură neagră spuse aşadar că va asculta ştirile sub pătură, cu capul complet acoperit, dacă va fi vreo noutate interesantă, o va anunţa imediat. Fata cu ochelari negri îl rugă din nou s-o lase să asculte din când în când puţină muzică, Ca să nu uit cum e, dar el se arătă inflexibil, spunea că e important să afle ce se petrece în lumea dinafară, cine vrea muzică s-o asculte în minte, şi memoria trebuie să fie bună la ceva. Avea dreptate bătrânul cu legătură neagră, muzica de la radio era iritantă aşa cum numai o amintire supărătoare poate fi, de aceea dăduse volumul la minimul», aşteptând ştirile. Când soseau, înteţea puţin sunetul şi ciulea urechile ca să nu piardă nici o silabă. Apoi, în cuvinte proprii, rezuma informaţiile şi le comunica vecinilor apropiaţi. Astfel, de la un pat la altul, ştirile circulau domol, dând ocol salonului, desfigurate de fiecare dată când treceau de la un receptor la receptorul următor, diminuându-se sau agravându-se astfel importanţa informaţiilor, în funcţie de nivelul personal de optimism sau pesimism al fiecărui emiţător. Până când a sosit momentul când vorbele s-au stins, iar bătrânul cu legătură neagră n-a mai avut ce spune. Şi nu pentru că s-ar fi stricat radioul ori s-ar fi consumat bateriile, experienţa vieţilor şi a vieţii a demonstrat categoric că timpul nu poate fi stăpânit, maşinăria părea c-o să dureze puţin, dar până la urmă altcineva a tăcut înaintea ei. în prima zi trăită sub tirania orbilor răi, bătrânul cu legătură neagră îşi petrecuse vremea ascultând şi trecând mai departe ştirile, contrazicând pe cont propriu evidenta falsitate a optimistelor prevestiri oficiale, iar acum, noaptea târziu, cu capul în sfârşit afară din pătură, îşi încorda auzul să descifreze gâfâitul în care debila alimentare electrică a radioului transformase vocea crainicului, când deodată s-a auzit un ţipăt, Sunt orb, apoi ceva s-a lovit violent de microfon, o secvenţă precipitată de zgomote confuze, exclamaţii, şi, brusc, tăcerea. Singura staţie de radio pe care aparatul reuşise s-o prindă aici, înăuntru, tăcuse. Mult timp, bătrânul cu legătură neagră îşi ţinu urechea lipită de radioul acum inert, parcă ar fi aşteptat revenirea vocii şi continuarea buletinului de ştiri. Bănuia totuşi, ştia că nu se va mai întoarce. Răul-alb nu-1 orbise numai pe vorbitor. Ca un fitil aprins îi atinsese fulgerător pe toţi cei care se aflau în staţie, succesiv. Atunci bătrânul cu legătură neagră aruncă radioul pe jos. Orbii cei răi, dacă vor veni aici adulmecând bijuterii ascunse, vor afla c-au avut dreptate, dacă s-or fi gândit la aşa ceva, să nu includă ei înşişi radiourile portabile pe lista obiectelor de valoare. Bătrânul cu legătură neagră îşi trase pătura peste cap, ca să poată plânge în linişte.

  Încetul cu încetul, sub murdara lumină gălbuie a becurilor slabe, salonul se cufundă într-un somn adânc, întremate fiind trupurile de cele trei mese ale zilei, cum rareori se întâmplase înainte. Dacă lucrurile vor continua aşa, vom ajunge, o dată mai mult, la concluzia că până şi în cele mai rele necazuri se poate găsi o fărâmă de bine, suficientă ca să le suportăm cu răbdare, ceea ce, aplicat la situaţia prezentă, înseamnă că, spre deosebire de îngrijorătoarele previziuni de la început, concentrarea alimentelor într-o singură cantitate divizată proporţional şi distributiv avea, la urma urmelor, şi aspecte pozitive, oricât s-ar fi plâns unii idealişti care ar fi preferat să lupte pentru viaţă prin propriile lor mijloace, chiar trebuind un timp să rabde de foame din pricina încăpăţânării lor. Negândin-du-se la ziua de mâine, uitând că cine plăteşte dinainte e întotdeauna prost servit, majoritatea orbilor, în toate saloanele, dormeau neîntorşi. Ceilalţi, obosiţi să tot caute o ieşire onorabilă din umilitoarea situaţie trăită, au adormit şi ei unul câte unul, visând la speranţa unor zile mai bune, când vor fi mai liberi, dacă nu mai sătui. în primul salon din dreapta, numai soţia medicului nu dormea, întinsă pe pat, se gândea la ce-i povestise bărbatul, când, pentru o clipă, crezuse că, printre orbii tâlhari, se afla cineva care vede, cineva care ar fi putut să fie folosit ca spion. Curios e că, după aceea, n-au mai vorbit despre acest subiect, ca şi cum medicului, ce înseamnă obiceiul, nici nu-i trecuse prin minte că propria lui soţie continua să vadă. Ea s-a gândit, dar a tăcut, n-a vrut să pronunţe cuvintele evidente, Ceea ce el, până la urmă, nu va putea să facă, pot să fac eu, Ce anume, ar întreba medicul, prefăcându-se că nu pricepe. Acum, cu ochii pironiţi pe foarfecele atârnat pe perete, soţia medicului se întreba, La ce-mi ajută că văd. O ajutase ca să ştie despre oroare mai multe decât îşi închipuise vreodată, o ajutase ca să-şi dorească să fie oarbă, la nimic altceva. Cu o mişcare atentă se ridică în capul oaselor, în faţa ei dormeau fata cu ochelari negri şi băieţelul strabic. Observă că cele două paturi erau foarte apropiate, tânăra şi-1 împinsese pe al ei, desigur ca să fie mai aproape de băiat, dacă ar fi avut nevoie de mângâiere, să-i şteargă lacrimile vărsate pentru mama pierdută. Cum de nu m-am gândit, îşi spuse, ne puteam uni paturile, am dormi împreună, fără să mă gândesc tot timpul că s-ar putea să cadă din pat. îşi privi soţul care dormea greu, un somn de adâncă epuizare. Nu apucase să-i spună că luase foarfecele cu ea, că, într-una din zile, o să-i îndrepte barba, e o treabă pe care până şi un orb e în stare s-o facă, dacă nu apropie prea mult lamele de piele, îşi găsise o bună justificare pentru a nu-i vorbi de foarfece, Ar veni după aceea toţi bărbaţii, n-aş mai face altceva decât să tai bărbi. Se aplecă, îşi puse picioarele pe podea, căută pantofii. Când era să-i încalţe, se opri, îi privi fix, apoi clătină din cap şi, fără zgomot, îi puse la loc. Trecu în culoarul dintre paturi şi începu să meargă încet spre uşa salonului. Picioarele desculţe simţeau murdăria lipicioasă a podelei, dar ştia că afară, pe coridoare, va fi mult mai rău. Se uita într-o parte şi într-alta să vadă dacă e treaz vreun orb, deşi, dacă ar fi vegheat unul sau mai mulţi, sau întregul salon, n-ar fi avut nici o importanţă, nu făcea zgomot, şi chiar dacă ar fi făcut, ştim cu toţii la câte ne obligă nevoile trupului, care nu-şi aleg orele, în sfârşit, nu voia totuşi să-şi trezească soţul şi să-i observe absenţa la timp ca s-o întrebe Unde te duci, întrebarea pe care bărbaţii probabil o pun cel mai des nevestelor lor, cealaltă este Unde ai fost. Una dintre oarbe stătea în capul oaselor, cu spatele rezemat de căpătâiul patului, privirea goală pironită pe peretele din faţă, fără să reuşească să ajungă până la el. Soţia medicului se opri o clipă, şovăind parcă să atingă un fir invizibil care plutea în aer, de parcă un simplu contact 1-ar fi putut distruge iremediabil. Oarba ridică un braţ, simţise probabil o uşoară vibraţie a atmosferei, apoi îl lăsă să cadă, fără interes, îi ajungea că nu poate dormi din pricina sforăitului vecinilor. Soţia medicului merse mai departe, tot mai iute pe măsură ce se apropia de uşă. înainte să pornească spre hol, aruncă o privire în lungul coridorului care ducea la celelalte saloane din aceeaşi aripă, undeva, în faţă, latrinele, şi, în fund, bucătăria şi sala de mese. Se văd orbi întinşi pe lângă pereţi, din cei care, la sosire, n-au fost în stare să cucerească un pat, fie pentru că au rămas în urmă în timpul asaltului, fie pentru ca n-au avut forţe să se încaiere şi să învingă în luptă. La zece metri, un orb era culcat peste o oarbă, el aninat între picioarele ei, o făceau cât se putea de discret, erau dintre cei pudici în public, dar nu trebuia să ai auzul foarte ascuţit ca să ştii cu ce se ocupau, mai ales când niciunul nu-şi mai putu stăpâni scân-cetele şi gemetele, vorbe nearticulate, semn că totul se apropie de sfârşit. Soţia medicului a rămas pe loc privindu-i, nu din invidie, avea bărbatul ei şi satisfacţia pe care el i-o dădea, ci din cauza unei impresii de natură diferită, pentru care nu găsea un nume, putea fi un sentiment de simpatie, ca şi cum s-ar fi gândit să le spună Nu-mi daţi atenţie, ştiu şi eu cum e, continuaţi, putea fi un sentiment de compasiune Chiar dacă această clipă de supremă plăcere ar dura toată viaţa, voi doi care sunteţi nu veţi putea niciodată deveni o singură persoană. Orbul şi oarba se odihneau acum, separaţi, unul lângă altul, dar se ţineau în continuare de mână, erau tineri, poate îndrăgostiţi, au fost la cinema şi au orbit, ori au fost reuniţi aici de o întâmplare miraculoasă, dar, în acest caz, cum s-au recunoscut, asta-i bună, după glas, evident, nu numai glasul sângelui n-are nevoie de ochi, dragostea, care se zice că e oarbă, are şi ea un cuvânt de spus. E însă mai probabil că au fost prinşi împreună, în acest caz mâinile nu s-au unit acum, sunt unite de la început.

  Soţia medicului oftă, îşi ridică palmele la ochi, trebui s-o facă pentru că nu vedea bine, dar nu se sperie, ştia că sunt lacrimi, îşi continuă drumul. Ajungând în hol, se apropie de uşa dinspre curtea exterioară. Privi afară, în dosul porţii se vedea o lumină, dincolo de ea silueta neagră a unui soldat. De cealaltă parte a străzii, clădirile erau toate cufundate în întuneric. Ieşi pe platforma scării. Nu era nici un pericol. Chiar dacă soldatul i-ar fi zărit silueta, n-ar trage decât dacă ea s-ar apropia, coborând scara, după un avertisment, trecând de linia invizibilă care era, pentru el, graniţa siguranţei. Obişnuită cu zgomotele continue din salon, soţia medicului se simţi surprinsă de linişte, o tăcere care părea că ocupă spaţiul unei absenţe, ca şi cum omenirea, în întregul ei, ar fi dispărut, lăsând doar o lumină aprinsă şi un soldat păzind-o, pe ea şi câţiva bărbaţi şi femei care n-o puteau vedea. Se aşeză pe jos, cu spatele rezemat de tocul uşii, în aceeaşi poziţie ca oarba din salon, şi privind drept înainte ca şi ea. Noaptea era rece, vântul bătea peste faţada edificiului, pare de necrezut că mai există vânt în lume, că e noapte adâncă, n-o spune pentru sine, ci se gândeşte la orbii pentru care ziua durează veşnic, în lumină se ivi altă siluetă, era schimbul gărzii, Nimic nou, spune poate soldatul care se va duce să doarmă în cort tot restul nopţii, nu-şi închipuiau ce se petrece dincoace de poartă, zgomotul împuşcăturilor probabil nu se auzise afară, un pistol obişnuit nu face prea mult zgomot. Un foarfece şi mai puţin, se gândi soţia medicului. Nu se întrebă inutil de unde venise gândul, se miră doar cât de încet venise, cât întârziase primul cuvânt, zăbava celorlalte, părân-du-i-se apoi că gândul era deja acolo, unde anume, numai cuvintele lipseau, aşa cum trupul caută, în pat, concavitatea care i-a fost pregătită de simpla idee a somnului. Soldatul se apropie de poartă, deşi lumina bate din spate, îţi poţi da seama că priveşte încoace, o fi remarcat silueta imobilă, deocamdată lumina nu e destulă ca să vadă că e doar o femeie aşezată pe jos, cu braţele în jurul picioarelor, bărbia rezemată pe genunchi, atunci soldatul dirijează o lanternă spre ea, nu mai poate fi nici o îndoială, e o femeie care se ridică la fel de lent pe cât fusese înainte gândul, dar soldatul nu poate s-o ştie, nu ştie decât că îl sperie figura care dă impresia că nu mai termină să se ridice, o clipă se întreabă dacă n-ar trebui să dea alarma, apoi se hotărăşte să n-o dea, la urma urmei e numai o femeie şi e departe, în orice caz, c-o fi, c-o păţi, îşi ţinteşte preventiv arma, dar pentru asta a trebuit să lase din mână lanterna, în mişcare lumina 1-a izbit direct în ochi, ca o arsură instantanee i-a rămas pe retină o amprentă de strălucire. Când vederea îi reveni, femeia dispăruse, acum santinela nu-i va putea spune celui care va veni să-1 înlocuiască, Nimic nou.

  Soţia medicului a ajuns în aripa stângă, pe coridorul care o va duce la al treilea salon. Şi aici orbii dorm pe jos, mai mulţi decât în aripa dreaptă. Merge fără zgomor, lent, simte podeaua vâscoasă lipindu-i-se de tălpi. Se uită înăuntrul primelor saloane şi vede ce se aştepta să vadă, siluete întinse sub pături, un orb care nici el nu reuşeşte să doarmă şi o spune cu voce disperată, aude sforăitul sacadat aproape al tuturor. Iar mirosul care pluteşte aici nu o miră, nu-i altul în toată clădirea, e mirosul propriului trup, al hainelor pe care le poartă. Dând colţul spre coridorul care duce la al treilea salon, se opri. E un bărbat la uşă, altă santinelă. Are un ciomag în mână, face mişcări lente, într-o parte şi în alta, ca pentru a intercepta în trecere pe oricine ar vrea să se apropie. Aici nu dorm orbi pe jos, coridorul e liber. Orbul de la uşă continuă într-un du-te-vino uniform, pare că nu oboseşte, dar nu e aşa, după câteva minute mută ciomagul în cealaltă mână şi o ia de la capăt. Soţia medicului a înaintat cât mai aproape de peretele de vizavi, având grijă să nu-1 atingă. Arcul pe care ciomagul îl descrie nu ajunge nici măcar la jumătatea coridorului larg, îţi vine să spui că această santinelă face de gardă cu o armă descărcată. Soţia medicului a ajuns acum exact în faţa orbului, poate vedea salonul în spatele lui. Paturile nu sunt toate ocupate. Câţi or fi, se întrebă. Avansa încă puţin, aproape până la limita unde ajungea ciomagul, şi aici se opri, orbul întorsese capul spre ea, ca şi cum ar fi perceput ceva anormal, un suspin, un tremur al aerului. Era un bărbat înalt, cu mâini mari. Mai întâi întinse braţul care ţinea ciomagul, mătură cu gesturi rapide golul dinaintea lui, apoi făcu un pas scurt, timp de o secundă soţia medicului se temu că o vede, că îşi caută cea mai bună poziţie de atac, Ochii aceia nu sunt orbi, se gândi alarmată. Ba nu, bineînţeles că erau orbi, la fel de orbi ca ai tuturor oamenilor care trăiau sub aceste acoperişuri, între aceşti pereţi, toţi, toţi, cu excepţia ei. Cu glas scăzut, aproape în şoaptă, bărbatul întrebă, E cineva, n-a strigat ca santinelele adevărate Cine e acolo, răspunsul corect ar fi Om bun, iar el ar încheia, Mergi mai departe, nu aşa s-au petrecut lucrurile, orbul a clătinat din cap ca şi cum şi-ar fi răspuns singur Ce prostie, aici nu poate fi nimeni, la ora asta dorm cu toţii. Pipăind cu mână liberă, se retrase lângă uşă si, liniştit de propriile cuvinte, îşi lăsă în jos braţele, îi era somn, de multă vreme aştepta să vină să-1 schimbe unul dintre camarazi, dar pentru asta trebuia ca celălalt, trezit de vocea intimă a datoriei, să se scoale singur, căci nu existau deşteptătoare nici mijloace de a le folosi. Cu precauţie, soţia medicului se apropie de uşă şi privi înăuntru. Salonul nu era plin. Făcu o numărătoare rapidă, i se păru că puteau fi în jur de nouăsprezece sau douăzeci, în fundul încăperii văzu lăzi de mâncare stivuite, altele erau puse pe paturile neocupate, Era de aşteptat, nu împart toată mâncarea pe care o primesc, gândi. Orbul păru din nou îngrijorat, dar nu făcu nici un gest să cerceteze. Minutele treceau. Se auzi o tuse violentă, de fumător, venind dinăuntru. Orbul îşi întoarse capul nerăbdător, în sfârşit va putea să doarmă. Niciunul dintre cei dinăuntru nu se ridică. Atunci orbul, lent, ca şi cum s-ar fi temut că-1 vor surprinde în flagrant delict de abandon al postului, încâlcind deodată toate regulile după care sunt obligate să se comporte santinelele, se aşeză pe marginea patului care astupa intrarea. Mai moţăi câteva momente, dar apoi se lăsă răpit de râul somnului, probabil s-a gândit cufundându-se, Nu contează, nu mă vede nimeni. Soţia medicului îi numără din nou pe cei care dormeau înăuntru, Cu ăsta sunt douăzeci, barem aducea o informaţie sigură, n-a fost zadarnică excursia nocturnă, Dar am venit doar pentru atâta lucru, se întrebă, dar se feri să caute răspunsul. Orbul dormea cu capul rezemat de tocul uşii, ciomagul alunecase fără zgomot pe jos, era doar un orb dezarmat şi fără duşmani de răpus, în mod deliberat, soţia medicului încercă să se convingă că omul era un hoţ de mâncare, care fura ceea ce altora le aparţinea de drept, care lua de la gura copiilor, însă, chiar dacă gândea aşa, nu reuşea să simtă dispreţ, barem o uşoară iritare, doar o stranie milă faţă de trupul prăvălit, cu capul căzut pe spate, cu gâtul întins, cu vine groase. Pentru prima dată de când ieşise din salon simţi un frison de frig, dalele de pe jos păreau că-i îngheaţă picioarele, o frigeau, Doar febră să nu fie, îşi spuse. Nu e, e numai o oboseală nesfârşită, dorinţa de a se face ghem, ochii, ah, mai ales ochii, întorşi înăuntru, mai mult, mai mult, mai mult, până când vor putea să vadă şi să observe interiorul propriului creier, acolo unde diferenţa între a vedea şi a nu vedea este invizibilă simplei vederi, încet, şi mai încet, târându-se, se întoarse la locul ei, trecu pe lângă orbi care păreau somnambuli, somnambulă era şi ea pentru ei, nu trebuia să se prefacă oarbă. Orbii îndrăgostiţi nu se mai ţineau de mână. Dormeau pe o parte, încovrigaţi ca să ţină căldura, ea în scoica făcută de trupul lui, dar, privind mai atent, şi-au unit mâinile, braţul lui peste trupul ei, cu degetele împletite, în salon, oarba care nu reuşea să doarmă stătea în continuare pe pat, aşteptând ca oboseala trupului să reuşească să înfrângă rezistenţa încăpăţânată a minţii. Toţi ceilalţi păreau că dorm, unii cu capul acoperit, ca şi cum încă ar mai fi căutat un întuneric imposibil. Pe noptiera fetei cu ochelari negri, se vedea flaconaşul de colir. Ochii ei erau vindecaţi, dar ea nu ştia.

  Dacă orbul însărcinat să ţină socoteala câştigurilor ilicite ale salonului nelegiuiţilor s-ar fi hotărât, în urma unei iluminări clarificatoare a dubiosului său spirit, să treacă de partea cealaltă cu tot cu instrumentele de scris, hârtia groasă şi creionul, acum s-ar ocupa negreşit de redactarea instructivei şi lamentabilei cronici a hranei sărăcăcioase şi a altor numeroase suferinţe prin care trec spoliaţii lui camarazi de ultimă oră. Ar începe spunând că acolo de unde venise, nu numai că uzurpatorii i-au expulzat din salon pe orbii onorabili, ca să rămână stăpâni pe tot spaţiul, dar au şi interzis ocupanţilor celorlalte două saloane din aripa stângă accesul şi uzul respectivelor instalaţii sanitare, cum sunt numite. Ar comenta că rezultatul imediat al infamei tiranii a fost afluxul tuturor acestor oameni la closetele din cealaltă aripă, cu consecinţe uşor de imaginat pentru cine n-a uitat starea în care ele se găseau înainte. Ar atrage atenţia asupra faptului că nu mai poţi merge prin curtea interioară fără să te împiedici de orbi evacuându-şi diareele sau zvârcolindu-se de teama senzaţiilor de uşurare care făgăduiseră mult, dar nu rezolvaseră nimic, şi, fiind un spirit perspicace, n-ar uita să înregistreze aici evidenta contradicţie între cât de puţin se ingera şi cât de mult se elimina, astfel dovedindu-se poate că celebra relaţie de la cauză la efect, atât de des citată, nu este, cel puţin dintr-un punct de vedere cantitativ, întotdeauna demnă de încredere. Ar spune de asemenea că, în timp ce la ora asta salonul nelegiuiţilor trebuie să fie plin de lăzi de mâncare, dincoace, nefericiţii vor fi curând nevoiţi să adune firimituri de pe podeaua imundă. N-ar uita orbul contabil să condamne, în dubla sa calitate de participant la evenimente şi de cronicar al lor, comportamentul criminal al orbilor asupritori, care preferă să lase să se strice mâncarea decât s-o dea celor care au atâta nevoie, căci, dacă e adevărat că unele alimente pot rezista câteva săptă-mâni fără să-şi piardă din virtuţi, altele, mai ales cele gătite, dacă nu sunt consumate imediat, curând se acresc sau se acoperă de mucegai, devenind astfel dăunătoare pentru fiinţele umane, dacă cei de aici mai sunt încă aşa ceva. Schimbând subiectul, însă nu şi tema, cronicarul ar scrie, cu mare durere în suflet, că bolile nu sunt numai din cele ale tubului digestiv, fie din lipsa unei suficiente ingestii, fie din morbida descompunere a ceea ce a fost ingerat, aici n-au venit numai oameni sănătoşi, deşi orbi, unii dintre ei, care păreau că au sănătate să dea şi la alţii, au ajuns acum, ca şi ceilalţi, să nu se mai poată ridica din aşternuturile mizerabile, răpuşi de o gripă puternică, apărută nu se ştie cum. Şi nu se găseşte nicăieri în cele cinci saloane o aspirină să scadă febra şi să aline durerea de cap, repede s-a terminat ce mai aveau, după ce au scotocit până şi în căptuşeala poşetelor doamnelor. Ar renunţa cronicarul, din circumspecţie, la relatarea discriminativă a altor neplăceri care îi copleşesc pe mulţi din cei aproape trei sute de oameni captivi în inumana carantină, însă n-ar putea trece cu vederea cel puţin două cazuri de cancer destul de înaintat, autorităţile n-au ţinut cont de considerente umanitare când orbii au fost vânaţi şi aduşi aici, ba chiar le-au spus că legea, când se naşte, este egală pentru toată lumea şi că democraţia este incompatibilă cu tratamentele de favoare. Medici, în atâta lume, aşa a vrut ghinionul, n-avem decât unul, pe deasupra oftalmolog, exact cel de care aveam mai mare nevoie. Ajungând aici, orbul contabil, ostenit să descrie atâta mizerie şi durere, ar da drumul creionului metalic, ar căuta cu o mână tremurătoare bucata de pâine uscată pe care a lăsat-o deoparte în timp ce-şi îndeplinea obligaţia de cronicar al sfârşitului lumii, dar n-ar găsi-o, pentru că un alt orb, de mare ajutor poate fi mirosul la nevoie, o furase. Atunci, renegându-şi gestul fratern, impulsul de abnegaţie care-1 împinsese să treacă în această tabără, s-a hotărât orbul contabil că cel mai bine, dacă nu era prea târziu, ar fi să se întoarcă în al treilea salon din stânga, barem acolo, oricât i-ar tresaltă sufletul de onestă indignare împotriva nedreptăţilor făptuite de nelegiuiţi, nu va răbda de foame.

  În realitate, despre asta e vorba. De câte ori cei însărcinaţi să meargă după mâncare se întorc în saloane cu puţinul care le-a fost dat, izbucnesc, furioase, protestele. Mereu propune câte cineva o acţiune organizată, o manifestaţie masivă, prezen-tând ca argument probator forţa expansivă a numărului, atât de des dovedită şi sublimată în dialectica afirmaţie că voinţele, care de obicei doar se pot însuma, sunt totuşi capabile, în anumite circumstanţe, să se înmulţească între ele, până la infinit. Totuşi, spiritele se calmau repede, era suficient dacă vreun orb, mai prudent, mânat de intenţia simplă şi obiectivă de a cântări avantajele şi riscurile acţiunii propuse, le amintea entuziaştilor efectele mortale pe care le au de obicei pistoalele, Cei care ar merge în frunte, spunea, ştiu ce-i aşteaptă, cât despre cei din spate, mai bine să nu ne închipuim ce s-ar întâmpla în cazul foarte probabil că ne vom speria de la prima împuşcătură, mai mulţi vom muri striviţi decât loviţi de gloanţe. Ca soluţie intermediară, s-a hotărât într-un salon, iar decizia a fost comunicată celorlalţi, că nu-i vor mai trimite după mâncare pe încercaţii emisari dintotdeauna, va merge un grup mai solid, expresie evident improprie, vreo zece sau douăsprezece persoane, care vor încerca să exprime, în cor, nemulţumirea tuturor. Au fost ceruţi voluntari, însă, poate din pricina cunoscutelor avertismente ale prevăzătorilor, în nici un salon nu s-au prezentat prea mulţi pentru misiune. Dar, slavă Domnului, evidenta dovadă de slăbiciune morală şi-a pierdut importanţa, şi n-a mai fost nici măcar un motiv de ruşine, atunci când, dând dreptate prudenţei, s-a aflat rezultatul expediţiei organizate de salonul cu ideea. Cei opt curajoşi care cutezaseră au fost pe loc alungaţi cu parul, şi, dacă e adevărat că n-a fost tras decât un glonţ, la fel de adevărat este că s-a ţintit mai jos decât prima dată, ca dovadă, reclamanţii s-au jurat că 1-au auzit şuierându-le aproape de cap. Dacă a existat vreo intenţie asasină, vom afla poate mai târziu, deocamdată să-i acordăm trăgătorului beneficiul îndoielii, şi anume, fie că împuşcătura într-adevăr a fost doar un avertisment, mai serios însă, fie că şeful nelegiuiţilor s-a înşelat asupra staturii manifestanţilor, închipuindu-şi-i mai scunzi, ori atunci, supoziţie îngrijorătoare, echivocul va fi fost că şi i-a imaginat mai înalţi decât erau de fapt, caz în care intenţia de a ucide va trebui luată inevitabil în considerare. Lăsând acum deoparte aceste chestiuni mărunte, şi ţinând seama de interesele generale, cele care contează, a fost o adevărată providenţă, deşi o simplă întâmplare, faptul că reclamanţii s-au anunţat ca delegaţi ai salonului numărul cutare. Astfel, numai ei au fost pedepsiţi să postească vreme de trei zile, şi au avut mare noroc, ar fi putut să le taie aprovizionarea pentru totdeauna, aşa cum e drept să i se întâmple celui care îndrăzneşte să muşte mâna care-i dă de mâncare. N-au avut aşadar altă soluţie cei din salonul răsculat, în cele trei zile, decât să meargă din uşă în uşă implorând pomana unei coji de pâine, pentru numele lui Dumnezeu, dacă se poate cu ceva de mâncare, n-au murit de foame, bineînţeles, însă au fost nevoiţi să audă vrute şi nevrute, Cu idei de astea vă puteţi şterge pe bot, Dacă ne luam după voi, în ce situaţie eram acum, însă cel mai dureros a fost când li s-a spus, Răbdare, răbdare, nu există cuvinte mai crude, e preferabilă insulta. Iar când cele trei zile de pedeapsă au luat sfârşit şi au crezut că va răsări şi pentru ei soarele, s-a constatat că osânda nefericitului salon, unde se adăposteau toţi cei patruzeci de orbi răsculaţi, de fapt nu se terminase, hrana, care până acum de-abia ajungea pentru douăzeci, se împuţinase atât de mult încât nici zece nu reuşeau să-şi astâmpere foamea. Se poate deci imagina revolta, indignarea, şi de asemenea, s-o spunem pe cea dreaptă, faptele sunt fapte, teama celorlalte saloane, care se şi vedeau luate cu asalt de nevoiaşi, cu sufletul sfâşiat, saloanele, între datoriile clasice ale solidarităţii umane şi respectarea vechiului şi nu mai puţin clasicului precept că generozitatea bine înţeleasă cu noi înşine trebuie să înceapă.

  Lucrurile erau în acest punct când sosi ordinul nelegiuiţilor de a li se preda şi mai mulţi bani şi obiecte valoroase, pentru că, spuneau ei, hrana furnizată depăşise valoarea plăţii iniţiale, de altfel, după părerea lor, generos evaluată. Saloanele au răspuns abătute că nu le-a mai rămas nici o leţcaie în buzunare, că toate bunurile adunate au fost predate prompt, şi că, argument de-a dreptul ruşinos, nu poate fi imparţială decizia care ignoră în mod deliberat diferenţele de valoare ale contribuţiilor, va să zică, simplu spus, nu era corect să plătească cel drept pentru cel păcătos, nu trebuia aşadar să li se taie alimentele celor care, probabil, mai aveau un sold în favoarea lor. Niciunul dintre saloane, evident, nu ştia valoarea lucrurilor date de celelalte, dar fiecare considera că are motive să continue să mănânce când celorlalte li se va fi terminat creditul. Din fericire, conflictele latente au fost înăbuşite din faşă pentru că nelegiuiţii au fost categorici, ordinul trebuie îndeplinit de toată lumea, eventualele deosebiri de evaluare sunt secretul contabilităţii orbului conţopist. In saloane, discuţia a fost aprinsă, chiar s-a ajuns la violenţă. Unii bănuiau că anumiţi orbi egoişti şi rău-intenţionaţi au ascuns o parte din valorile lor atunci când s-a făcut colecta, au mâncat aşadar pe socoteala celor care cinstit se lepădaseră de tot ce aveau în beneficiul comunităţii. Alţii susţineau, recuperând în folos personal ceea ce până atunci fusese o argumentaţie colectivă, că lucrurile pe care le dăduseră fiecare ar fi fost de ajuns ca să mănânce multe zile de acum înainte, în loc să-şi piardă vremea întreţinând nişte paraziţi. Ameninţarea pe care orbii cei răi o lansaseră la început, că vor face inspecţie în saloane, pedepsindu-i pe infractori, a fost până la urmă pusă în aplicare în fiecare încăpere, orbii cei buni împotriva orbilor cei răi, şi ei nelegiuiţi. N-au fost găsite avuţii impresionante, dar tot s-au descoperit câteva ceasuri şi inele, toate aparţinând mai degrabă bărbaţilor decât femeilor. Cât despre pedepsele justiţiei interne, n-au fost decât câteva ghionturi la nimereală, câţiva pumni neputincioşi daţi aiurea, s-au auzit mai mult insulte, câte o frază ţinând de o veche retorică acuzatoare, bunăoară, Ai fi în stare s-o jefuieşti şi pe maică-ta, imaginaţi-vă, de parcă atare ignominie, şi altele mai grave, ca să fie comise, ar fi trebuit să aştepte ziua când toată lumea a orbit şi, pierzându-şi lumina ochilor, şi-a pierdut şi simţul respectului. Orbii cei răi şi-au luat în primire plata cu ameninţări de aspre represalii, care, din fericire, n-au fost duse la îndeplinire, se presupune că au uitat, dar, de fapt, aveau altă idee în minte, aşa cum nu va întârzia să se afle. Dacă şi-ar fi pus în aplicare ameninţările, alte injustiţii ar fi agravat situaţia, poate cu consecinţe dramatice imediate, căci două saloane, ca să ascundă delictul de reţinere de care se făceau vinovate, s-au prezentat în numele altora, punând în cârca unor saloane nevinovate păcate care nu le aparţineau, câte unul atât de cinstit încât predase totul din prima zi. Din fericire, ca să evite bătaia de cap, orbul contabil se hotărâse să înregistreze aparte, pe o singură foaie de hârtie, noile contribuţii, asta i-a ajutat pe toţi, atât pe inocenţi cât şi pe vinovaţi, altminteri, neregularitatea fiscală sigur ar fi bătut la ochi, trecută fiind în respectivele conturi.

  După o săptămână, nelegiuiţii au dat de veste că voiau femei. Aşa, pur şi simplu, Aduceţi-ne femei. Această exigenţă neaşteptată, deşi nu complet insolită, a provocat indignarea, aşa cum se poate uşor imagina, năuciţi, emisarii care au adus ordinul s-au întors imediat să comunice că saloanele, cele trei din dreapta şi cele două din stânga, fără excepţie, au hotărât în unanimitate să nu îndeplinească cerinţa degradantă, obiectând că nu se poate înjosi într-atât demnitatea umană, în cazul de faţă, feminină, şi că, dacă în al treilea salon din stânga nu erau femei, responsabilitatea, dacă exista vreuna, nu le putea fi imputată. Răspunsul a fost scurt şi sec, Dacă nu ne aduceţi femei, nu mâncaţi. Umiliţi, emisarii s-au întors în saloane cu ordinul, Ori merg acolo, ori nu ne dau de mâncare. Femeile singure, cele care nu aveau parteneri, sau nu aveau unul fix, au protestat imediat, nu erau dispuse să plătească mâncarea bărbaţilor altora cu ce aveau între picioare, una a avut chiar obrăznicia să spună, uitând de respectul pe care-1 datora sexului ei, Eu n-am nici o problemă să merg acolo, dar ce voi câştiga e pentru mine, dacă am chef, rămân cu ei, aşa voi avea pat şi masă asigurată. Cu aceste inechivoce cuvinte a spus-o, dar n-a mers mai departe, şi-a amintit la timp ce-ar însemna să fie nevoită să suporte de una singură furoarea erotică a douăzeci de masculi dezlănţuiţi care, după grabă, păreau smintiţi de pofte. Totuşi, această declaraţie, atât de uşuratic enunţată în al doilea salon din dreapta, n-a trecut neobservată, unul dintre emisari, cu un particular simţ al ocaziei, profită imediat pentru a propune să se prezinte voluntare, având în vedere că ce se face de bunăvoie doare de obicei mai puţin decât ce trebuie făcut din obligaţie. Doar o ultimă grijă, o ultimă prudenţă 1-au împiedicat să-şi încheie apelul citând cunoscutul proverb Cine aleargă de plăcere nu oboseşte. Chiar şi aşa, protestele au explodat nici nu terminase bine de vorbit, furiile au sărit din toate părţile, fără îndurare şi milă, bărbaţii au fost moralmente zdrobiţi, numiţi peşti, proxeneţi, vampiri, exploatatori, codoşi, în funcţie de cultura, mediul social şi stilul personal al femeilor pe drept indignate. Câteva şi-au declarat regretul că au cedat, din pură generozitate şi compasiune, solicitărilor sexuale ale tovarăşilor de nenoroc, care acum le mulţumeau atât de urât, vrând să le împingă spre cea mai oribilă soartă. Bărbaţii au încercat să se justifice, nu e chiar aşa, nu dramatizaţi, la naiba, vorbind, se înţelege lumea, au spus-o doar pentru că obiceiul porunceşte să fie ceruţi voluntari în situaţii dificile şi periculoase, aşa cum este, fără îndoială, cea de acum, Cu toţii riscăm să murim de foame, şi voi şi noi. S-au calmat câteva femei, chemate astfel la raţiune, însă una, subit inspirată, turnă din nou gaz peste foc întrebând ironic, Dar ce-aţi face voi dacă ei, în loc să ceară femei, ar cere bărbaţi, ce-aţi face, spuneţi-ne, s-auzim şi noi. Femeile jubilară, Spuneţi-ne, spuneţi-ne, strigau ele în cor, încântate că i-au pus la colţ pe bărbaţi, prinşi în propria lor capcană logică, din care n-aveau scăpare, acum voiau să vadă până unde merge mult lăudata coerenţă masculină, Aici nu sunt poponari, îndrăzni un bărbat să protesteze, Nici curve, replică femeia care pusese provocatoarea întrebare, şi chiar dacă ar fi, poate că nu sunt dispuse să vă facă pe plac. Incomodaţi, bărbaţii se făcură mici, conştienţi că un singur răspuns le-ar fi putut da satisfacţie răzbunătoarelor femele, Dacă ar cere bărbaţi, ne-am duce, niciunul dintre ei n-a avut curajul să pronunţe bravele, explicitele şi dez-inhibatele cuvinte, atât de tulburaţi erau, încât nu şi-au dat seama că nu erau în nici un pericol dacă le spuneau, de vreme ce ticăloşii nu voiau să-şi facă de cap cu bărbaţii, ci cu femeile.

  Or, ce n-a gândit nici un bărbat, se pare c-au gândit femeile, nu putea avea altă explicaţie tăcerea care, încetul cu încetul, se instala în salonul unde avuseseră loc aceste confruntări, ca şi cum ar fi înţeles că, pentru ele, victoria în lupta verbală nu se deosebea de înfrângerea care inevitabil va veni, poate că, în celelalte saloane, n-a fost diferită dezbaterea, e ştiut că dreptatea umană se repetă mult, nedreptatea la fel. Aici, cine a rostit sentinţa finală a fost o femeie de cincizeci de ani, însoţită de mama bătrână, pe care nu avea cum s-o hrănească, Eu merg, spuse ea, nu ştia că aceste cuvinte erau ecoul altora, rostite, în primul salon din dreapta, de soţia medicului, Eu merg, aici femeile sunt puţine, poate din acest motiv protestele n-au fost nici pe departe la fel de numeroase şi de vehemente, era fata cu ochelari negri, era soţia primului orb, era recepţionera de la cabinet, era camerista de hotel, era una care nu se ştie cine e, era oarba care nu putea dormi, însă ea părea atât de nefericită, atât de abătută, mai bine s-o lăsăm în pace, de solidaritatea femeilor n-aveau de ce să beneficieze numai bărbaţii. Primul orb începuse prin a declara că nevasta lui nu se va supune ruşinii, să-şi dea trupul pe mâinile unor necunoscuţi în schimbul a ce-o fi să fie, nici ea nu voia nici el nu permite, demnitatea e fără preţ, omul începe prin a ceda în lucrurile mărunte şi sfârşeşte pierzând tot sensul vieţii. Medicul întrebă atunci ce sens al vieţii vedea el în situaţia în care se aflau cu toţii, flămânzi, acoperiţi de porcărie până la urechi, mâncaţi de ploşniţe, roşi de păduchi, ciupiţi de purici, Nici eu nu vreau să-mi meargă acolo soţia, dar dorinţa mea n-are nici un sens, a spus că e dispusă să meargă, e hotărârea ei, ştiu că mândria mea de bărbat, ceea ce numim mândrie de bărbat, dacă, după atâtea umilinţe, mai avem ceva care să merite acest nume, ştiu că va suferi, deja suferă, n-o pot evita, dar e probabil singura noastră posibilitate de supravieţuire, Fiecare se poartă după morala pe care o are, eu aşa cred şi n-am de gând să-mi schimb hotărârea, replică agresiv primul orb. Atunci fata cu ochelari negri spuse, Ceilalţi nu ştiu câte femei sunt aici, aşa că poţi rămâne cu nevasta ta, pentru folosul tău exclusiv, noi vă vom hrăni, pe tine şi pe ea, sunt curioasă să văd cum o să stai atunci cu demnitatea, ce gust va avea pâinea pe care noi ţi-o vom aduce, Chestiunea nu e asta, începu primul orb să răspundă, chestiunea e, dar rămase cu fraza în aer, de fapt, nu ştia care e chestiunea, tot ce spusese înainte erau opinii pescuite la întâmplare, nimic altceva decât opinii, aparţinând altei lumi, nu acesteia, ce-ar trebui el să facă, da, ar fi să-şi înalţe mâinile la cer, mulţumind pentru norocul că-i va rămâne ruşinea în casă, în loc să fie nevoit să suporte dezonoarea de a se şti întreţinut de femeile celorlalţi. De soţia medicului, pentru a fi precis şi exact, pentru că, în ce le priveşte pe celelalte, cu excepţia fetei cu ochelari negri, nemăritată şi liberă, despre a cărei yiaţă desfrânată avem informaţii mai mult decât suficiente, dacă aveau soţi, ei nu erau aici. Tăcerea care a urmat după fraza întreruptă părea că aşteaptă să limpezească cineva definitiv situaţia, de aceea curând vorbi cine trebuia să vorbească, soţia orbului, care spuse fără nici un tremur în glas, Sunt la fel ca celelalte, voi face ce fac şi ele, Tu faci numai ce poruncesc eu, o întrerupse bărbatul, Lasă-te de autoritarisme, aici n-au nici un rost, eşti la fel de orb ca şi mine, Asta e nesimţire, Stă în puterea ta să fii nesimţit, de acum înainte nu mai mânca, iată crudul răspuns, neaşteptat din partea unei femei care, până astăzi, s-a dovedit docilă şi supusă faţă de soţul ei. Se auzi un hohot brusc de râs, era camerista, Hai, papă, papă, ce poate el să facă, sărmanul, deodată râsul se transformă în plâns, cuvintele se schimbară, Ce putem noi să facem, spuse, era aproape o întrebare, o întrebare de-abia resemnată pentru care nu exista răspuns, ca o descurajată clătinare din cap, aşa că recepţionera o repetă din nou, Ce putem noi să facem. Soţia medicului îşi ridică ochii spre foarfecele spânzurat pe perete, după expresia lor s-ar spune că-i pune aceeaşi întrebare, dacă nu cumva ceea ce caută nu e răspunsul la întrebarea pe care el i-o înapoiază, Ce vrei să faci cu mine.

  Dar fiecare lucru la timpul lui, nu pentru că te-ai sculat de multe ori în zori vei muri mai devreme. Orbii din al treilea salon din stânga sunt persoane organizate, deja au hotărât că vor începe cu ce e mai aproape, cu femeile din aripa lor. Aplicarea metodei rotative, cuvânt mai mult decât just, prezintă toate avantajele şi nici un inconvenient, în primul rând, pentru că va permite să se ştie, în orice moment, ce-a fost făcut şi ce mai e de făcut, e ca şi cum te-ai uita la un ceas şi ai spune despre ziua care trece, Am trăit de aici până aici, îmi lipseşte atât sau atât de puţin, în al doilea rând, pentru că atunci când se va termina turul saloanelor, revenirea la început va aduce o indiscutabilă boare de noutate, mai ales pentru cei cu memorie senzorială mai scurtă. Să se bucure aşadar femeile din saloanele din dreapta, cu necazul vecinei mele o duc eu bine, cuvinte pe care nu le-a spus niciuna, dar toate le-au gândit, încă nu s-a născut fiinţa umană lipsită de acea piele secundă pe care o numim egoism, mult mai dură decât cealaltă, care din te miri ce sângerează. Trebuie spus de asemenea că de două ori se bucură aceste femei, aşa sunt misterele sufletului omenesc, pentru că ameninţarea, apropiată din toate punctele de vedere, a umilinţei la care vor fi supuse, le-a trezit şi le-a exacerbat, în fiecare salon, apetitul senzual pe care continuarea convieţuirii li-1 slăbise, ca şi cum bărbaţii şi-ar fi pecetluit cu disperare femeile înainte să le fie luate, ca şi cum femeile ar fi vrut să-şi umple memoria cu senzaţii resimţite voluntar pentru a se apăra mai bine de agresiunea celor, pe care, dacă ar putea, le-ar refuza. E inevitabilă întrebarea, luând ca exemplu primul salon din dreapta, despre cum s-a rezolvat chestiunea diferenţei numerice dintre bărbaţi şi femei, chiar scăzându-i pe neputincioşii de sex masculin, căci sunt şi dintre aceştia, cum e probabil cazul bătrî-nului cu legătură neagră şi al altora, necunoscuţi, bătrâni sau tineri, care dintr-un motiv sau altul n-au zis şi n-au făcut nimic care să intereseze această relatare. Am spus deja că sunt şapte femeile din salon, incluzând-o pe oarba cu insomnii şi pe cea care nu se ştie cine e, şi că perechile constituite normal nu sunt decât două, ceea ce ar lăsa pe dinafară un număr dezechilibrat de bărbaţi, băieţelul strabic încă nu contează. Poate că în alte saloane sunt mai multe femei decât bărbaţi, dar o regulă nescrisă, pe care uzul a impus-o aici şi apoi a făcut-o lege, cere ca toate chestiunile să fie rezolvate în interiorul saloanelor unde au fost suscitate, după lecţia străbunilor, a căror înţelepciune nu vom obosi niciodată s-o lăudăm, Am fost la vecină acasă, m-am ruşinat, m-am întors la mine acasă, m-am îndreptat. Vor fi dând aşadar femeile din primul salon din dreapta satisfacţie bărbaţilor care trăiesc sub acelaşi acoperiş, cu excepţia soţiei medicului, pe care, nu se ştie de ce, nimeni n-a îndrăznit s-o solicite, în cuvinte sau cu mâna întinsă. Soţia primului orb, după primul pas înainte care fusese abruptul ei răspuns dat soţului, a făcut, deşi discret, ceea ce făcuseră şi celelalte, aşa cum ea însăşi a avertizat. Există totuşi rezistenţe împotriva cărora nu pot face nimic nici raţiunea, nici sentimentul, cum s-a întâmplat în cazul fetei cu ochelari negri, pe care asistentul de farmacie, oricât a copleşit-o cu argumente, oricât a implorat-o, n-a reuşit s-o convingă, plătind astfel lipsa de respect pe care i-a arătat-o la început. Această tânără, să înţeleagă femeile cine poate, cea mai frumoasă femeie din toate câte sunt aici, cu trupul cel mai bine făcut, cea mai atrăgătoare, cea pe care toţi au început s-o dorească când s-a auzit câte parale face, s-a dus, până la urmă, într-una din nopţi, din proprie voinţă, în patul bătrânului cu legătură neagră, care a primit-o ca pe o ploaie de vară şi şi-a făcut datoria cât a putut de bine, îndeajuns pentru vârsta lui, demonstrându-se pe această cale, încă o dată, că aparenţele sunt înşelătoare, şi că nu după aspectul chipului şi agilitatea trupului se cunoaşte forţa inimii. Toată lumea din salon a înţeles că fata cu ochelari negri i se oferise din simplă caritate bătrânului cu legătură neagră, dar unii bărbaţi, din cei sensibili şi visători, deşi se bucuraseră înainte de ea, se apucară să viseze, gândindu-se că nu e nimic mai minunat pe lume decât să stea un bărbat întins în patul lui, singur, imaginându-şi imposibilul, şi să simtă deodată o femeie ridicând pătura foarte încet şi strecurându-se sub ea, trecându-şi uşor trupul pe lângă trupul lui, rămânând în sfârşit liniştită, în tăcere, aşteptând ca înflăcărarea sângelui să potolească tremurul subit al pielii înfiorate. Şi toate astea fără motiv, doar pentru că ea a vrut. Sunt şanse care nu prisosesc, uneori trebuie să fii bătrân şi să ai o legătură neagră acoperindu-ţi orbita pe veci oarbă. Ori sunt lucruri care trebuie lăsate în pace, fără explicaţii, spunând simplu ce s-a întâmplat, fără a interoga intimitatea celorlalţi, aşa cum s-a întâmplat atunci când soţia medicului s-a dat jos din pat să-1 învelească pe băieţelul strabic care se dezvelise. Nu s-a culcat imediat.

  Rezemată de peretele din fundul încăperii, în spaţiul strimt dintre cele două rânduri de paturi, se uita disperată la uşa din cealaltă extremitate, pe unde intraseră într-o zi care părea foarte îndepărtată şi care acum nu mai ducea nicăieri.

  Aşa stătea ea, când îşi văzu soţul ridicându-se şi, cu ochii ficşi, ca un somnambul, îndreptându-se spre patul fetei cu ochelari negri. Nu făcu nici un gest să-1 oprească, în picioare, fără să se mişte, îl văzu ridicând păturile şi culcându-se lângă tânăra femeie, ea se trezi şi-1 primi fără să protesteze, cele două guri se căutară şi se găsiră, apoi ce trebuia să se întâmple se întâmplă, plăcerea unuia, plăcerea celuilalt, plăcerea ambilor, murmurele înăbuşite, ea rosti, Vai, domnule doctor, cuvintele ar fi putut fi ridicole, dar n-au fost, el spuse, lartă-mă, nu ştiu ce m-a apucat, avea dreptate, cum am putea noi, care ne mărginim să vedem, să ştim ceea ce nici el nu ştie. întinşi în patul strimt, nu-şi puteau imagina că sunt observaţi, dar medicul se nelinişti deodată, oare îi doarme nevasta, oare umblă pe coridoare ca în fiecare noapte, făcu o mişcare să se întoarcă în pat, dar un glas rosti, Nu te ridica, şi o mână se aşeză pe pieptul lui, uşoară ca o pasăre, el încerca să vorbească, să repete poate că nu ştie ce

  —a apucat, dar glasul spuse, Dacă nu vei spune nimic, voi înţelege mai bine. Fata cu ochelari negri începu să plângă, Ce nenorociţi suntem, murmura, şi apoi, Şi eu am vrut, şi eu am vrut, domnul doctor nu e vinovat, Taci, spuse blând soţia medicului, să tăcem cu toţii, sunt momente când cuvintele n-au nici un rost, ce n-aş da să pot şi eu să plâng, să spun totul cu lacrimile, să nu fiu nevoită să vorbesc ca să fiu auzită. Se aşeză pe marginea patului, întinse braţul deasupra celor două trupuri, ca pentru a le cuprinde în aceeaşi îmbrăţişare, şi, înclinându-se spre fata cu ochelari negri, îi şopti încet la ureche, Eu văd. Fata rămase imobilă, senină, mirată doar pentru că nu simţea nici o surpriză, ca şi cum ştia din prima zi, dar n-a vrut să spună cu glas tare, era un secret care nu-i aparţinea, îşi întoarse puţin capul şi murmură şi ea la urechea soţiei medicului, Ştiam, nu ştiu dacă eram sigură, dar cred că ştiam, E un secret, nu-1 poţi spune nimănui, Fiţi liniştită, Am încredere în tine, Puteţi avea, mai bine mor decât să vă mint, Spune-mi tu, Asta nu, nu sunt în stare, îşi şopteau la ureche când una, când cealaltă, atingându-şi cu buzele părul, lobul urechii, era un dialog neînsemnat, era un dialog profund, dacă pot sta împreună aceste două contrarii, o conversaţie complice care părea să nu-1 cunoască pe bărbatul culcat între ele, cuprinzându-1 însă într-o logică dinafară lumii ideilor şi realităţilor comune. Apoi soţia medicului îi spuse bărbatului, Mai stai puţin, dacă vrei, Nu, merg în patul nostru, Să te ajut. Se ridică, pentru a-i lăsa mişcările libere, contemplă o clipă cele două capete oarbe, aşezate alături pe perna soioasă, feţele murdare, părul încurcat, doar ochii strălucind inutil. El se ridică anevoie, căutând sprijin, apoi rămase lângă pat, nehotărât, ca şi cum şi-ar fi pierdut brusc simţul orientării, atunci ea, aşa cum făcuse întotdeauna, îl apucă de un braţ, dar acum gestul avea un sens nou, nicicând el n-a avut atâta nevoie să fie călăuzit ca în acest moment, nici nu ştia în ce măsură, numai cele două femei o ştiau cu adevărat, când soţia medicului atinse cu cealaltă mână chipul fetei, care impulsiv i-o prinse, ducând-o la buze. Medicului i se păru că aude un plâns, un sunet aproape inaudibil, aşa cum poate fi numai foşnetul lacrimilor care alunecă domol până la colţurile buzelor, dispărând aici, pentru a lua de la capăt eternul ciclu al inexplicabilelor dureri şi bucurii omeneşti. Fata cu ochelari negri va rămâne singură, ea trebuia consolată, de aceea mâna soţiei medicului a întârziat atât de mult.

  A doua zi, la ora cinei, dacă nişte mizerabile bucăţi de pâine uscată şi de carne mucegăită meritau asemenea nume, se iviră la uşa salonului trei orbi veniţi din cealaltă aripă, Câte femei aveţi aici, întrebă unul dintre ei, Şase, răspunse soţia medicului, cu buna intenţie de a o lăsa pe dinafară pe oarba cu insomniile, însă aceasta corectă cu voce stinsă, Suntem şapte. Orbii râseră, Oh, la naiba, va ' trebui să trageţi tare la noapte, unul sugeră, Poate ar fi bine să căutăm nişte întăriri în salonul care urmează, N-are rost, spuse al treilea orb, care se pricepea la aritmetică, practic sunt trei bărbaţi pentru fiecare femeie, o să le ţină curelele. Râseră cu toţii din nou, iar cel care întrebase câte femei aveau ordonă, Când terminaţi, veniţi la noi, şi adăugă, Asta dacă vreţi să mâncaţi mâine şi să le daţi de supt bărbaţilor voştri. Rosteau aceleaşi cuvinte în toate saloanele, dar gluma îi distra la fel de mult ca în ziua când o inventaseră. Se cutremurau de râs, băteau din palme, loveau cu ciomegele groase în duşumea, unul dintre ei preveni subit, Eh, dacă e vreuna la ciclu, n-o vrem, rămâne pe data viitoare, Nu e niciuna la ciclu, răspunse senin soţia medicului, Atunci pregă-tiţi-vă, şi nu întârziaţi, vă aşteptăm. Se întoarseră şi se făcură nevăzuţi. In salon se aşternu tăcerea.

  După un minut, soţia primului orb spuse, Nu mai pot să mănânc, n-avea mai nimic în mână, dar nu reuşea să mănânce, Nici eu, spuse oarba cu insomniile, Nici eu, spuse cea care nu se ştie cine este, Eu am terminat, spuse camerista, Şi eu, spuse recepţionera, O să vomit peste primul care se va apropia de mine, spuse fata cu ochelari negri. Erau toate în picioare, tremurând, dar hotărâte. Atunci soţia medicului spuse, Eu merg înainte. Primul orb îşi acoperi faţa cu pătura, ca şi cum asta ar fi ajutat la ceva, era, în fond, orb, medicul îşi îmbrăţişa soţia şi, fără să spună nici un cuvânt, o sărută scurt pe frunte, ce altceva ar fi putut să facă, celorlalţi bărbaţi probabil că puţin le păsa, nu aveau nici drepturi, nici obligaţii de soţ faţă de niciuna dintre femeile care plecau, aşa că nimeni nu le va putea spune, încornorat de două ori e cel care consimte. Fata cu ochelari negri se postă în spatele soţiei medicului, apoi, succesiv, camerista, recepţionera, soţia primului orb, cea care nu se ştie cine este, şi, în sfârşit, oarba cu insomniile, un şir grotesc de femele urât mirositoare, cu haine imunde şi zdrenţăroase, e de necrezut câtă putere are forţa animalică a sexului, orbeşte mirosul, simţul cel mai delicat, unii teologi chiar afirmă, deşi nu chiar cu aceste cuvinte, că pentru a trăi rezonabil în infern cel mai greu de suportat este mirosul de acolo. Pas cu pas, conduse de soţia medicului, fiecare cu mâna pe umărul următoarei, femeile se puseră în mişcare. Toate erau desculţe pentru că nu voiau să-şi piardă pantofii în mijlocul chinurilor şi suferinţelor prin care vor trece. Când ajunseră în holul de la intrare, soţia medicului se apropie de uşă, voia probabil să vadă dacă mai exista lumea. Simţind răcoarea aerului, camerista aminti temătoare, N-avem voie să ieşim, soldaţii sunt afară, iar oarba cu insomniile spuse, Ar fi mai bine, am fi moarte într-o clipă, aşa ar trebui să fim toate, moarte, Noi, întrebă recepţionera, Noi, toate, toate cele care suntem aici, cel puţin am avea motivul cel mai bun de a fi oarbe. Niciodată nu pronunţase atâtea cuvinte în şir de când fusese adusă. Soţia medicului spuse, Să mergem, va muri doar cine va trebui să moară, moartea alege fără să anunţe. Au trecut prin uşa care dădea spre aripa stingă, au luat-o pe coridoarele lungi, femeile din primele două saloane ar putea, dacă ar vrea, să le spună ce le aşteaptă, dar stăteau ghemuite în paturile lor ca nişte animale bătute, bărbaţii nu îndrăzneau să le atingă, nu încercau nici măcar să se apropie, ele s-ar fi pornit să ţipe.

  Pe ultimul coridor, în fund, soţia medicului văzu un orb care stătea de santinelă, ca de obicei. Trebuie să le fi auzit paşii târşâiţi, dădu de veste, Vin, vin. Dinăuntru ieşiră strigăte, nechezaturi, râsete. Patru orbi înlăturară repede patul pus ca barieră la intrare, Repede, fetelor, intraţi, intraţi, suntem cu toţii ca nişte cai nărăvaşi, o să vă îndestulaţi, spunea unul. Orbii le înconjurară, încercau să le pipăie, dar se dădură înapoi, poticnindu-se, când şeful, orbul cu pistolul, zbieră, Eu aleg primul, să vă intre în cap. Ochii tuturor bărbaţilor căutau nerăbdători femeile, câţiva îşi întindeau mâinile lacome, dacă, în zbor, atingeau vreuna, ştiau în sfârşit încotro să privească. Pe culoarul dintre paturi, femeile stăteau ca soldaţii la paradă, aşteptând să fie trecute în revistă. Şeful orbilor, cu pistolul în mână, se apropie, agil şi grăbit ca şi cum, cu ochii pe care-i avea, putea să vadă. îşi puse mâna liberă pe oarba cu insomniile, care era prima, o pipăi în faţă şi în spate, fesele, sânii, între picioare. Oarba se puse pe ţipat şi el o împinse, Nu faci doi bani, curvo. Trecu la următoarea, care era cea care nu se ştie cine e, acum pipăia cu amândouă mâinile, îşi băgase pistolul în buzunarul de la pantaloni, Uite că asta nu-i deloc rea, si, pe dată, trecu la soţia primului orb, apoi la recepţionera, apoi la cameristă, exclamă, Băieţi, muierile astea sunt chiar bune. Orbii nechezară, tropăiră, Să ne punem pe treabă, se face târziu, au zbierat câţiva, Linişte, spuse cel cu pistolul, mai întâi lăsaţi-mă să văd cum sunt celelalte. O pipăi pe fata cu ochelari negri şi scoase un fluierat, Oho, am tras lozul cel mare, de soiul ăsta n-am avut noi parte până acum. Aţâţat, continuând s-o pipăie pe tânără, trecu la soţia medicului, şi fluieră din nou, Asta e una coaptă, dar pare şi ea o muiere straşnică. Le trase la sine pe cele două femei, aproape că îi curgeau balele rostind, Le iau pe astea două, după ce termin, vi le pasez. Le târî în fundul salonului, unde erau îngrămădite lăzile cu mâncare, pachete, cutii metalice, o cămară care ar fi putut aproviziona un regiment. Toate femeile ţipau, se auzeau lovituri, plesnituri, ordine, Tăceţi din gură, curvelor, târfele astea sunt toate la fel, tot timpul se pun pe zbierat, Dă-i cu forţă, c-o să tacă, Las' să-mi vină mie rândul şi o să vedeţi că mai vor, Mişcă-te odată, nu mai rezist nici un minut. Oarba cu insomniile urla de disperare sub un orb gras, celelalte patru erau înconjurate de bărbaţi cu pantalonii în vine care se îmbrânceau unii pe alţii ca hienele în jurul unui hoit. Soţia medicului se afla lângă patul unde fusese târâtă, stătea în picioare, cu mâinile crispate pe barele patului, văzu cum orbul cu pistolul trase şi sfâşie fusta fetei cu ochelari negri, cum îşi coborî pantalonii şi, ghidân-du-se cu degetele, ţinti sexul fetei, cum împinse şi forţă, auzi horcăitul, obscenităţile, fata cu ochelari negri nu spunea nimic, deschise gura doar ca să vomite, cu capul într-o parte, cu ochii spre cealaltă femeie, el nu-şi dădu seama ce se întâmplă, mirosul vomei se simte doar când aerul şi tot restul n-au acelaşi miros, în sfârşit, bărbatul îşi scutură tot trupul, împinse violent de trei ori parcă ar fi bătut trei piroane, gâfâi ca un porc gâtuit, terminase. Fata cu ochelari negri plângea în tăcere. Orbul cu pistolul îşi retrase sexul care încă picura şi spuse cu glas şovăielnic, întinzându-şi braţul spre soţia medicului, Nu fi geloasă, mă ocup acum şi de tine, apoi urcând tonul, Hei, băieţi, puteţi să veniţi s-o luaţi pe asta, dar purtaţi-vă cu grijă, s-ar putea să-mi mai trebuiască. Jumătate de duzină de orbi năvăliră pe culoarul dintre paturi, o înşfăcară pe fata cu ochelari negri, o duseră aproape târâş, Eu primul, eu primul, spuneau toţi. Orbul cu pistolul se aşezase pe pat, sexul fleşcăit era pus pe marginea saltelei, pantalonii răsuciţi pe glezne. Aşază-te aici în genunchi, între picioarele mele, spuse. Soţia medicului se lăsă în genunchi. Suge, porunci el, Nu, spuse ea, Ori sugi, ori te bat, şi nu primeşti mâncare, spuse el, Nu te temi c-o să ţi-1 retez cu dinţii, întrebă ea, N-ai decât să încerci, mâinile mele sunt pe gâtul tău, te sugrum înainte să-mi dea sângele, răspunse el. Apoi, îţi recunosc vocea, Şi eu faţa, Eşti oarbă, nu poţi să mă vezi, Nu, nu pot să te văd, Atunci, de ce spui că-mi recunoşti faţa, Pentru că vocea asta nu poate să aibă decât o singură faţă, Suge, şi gata cu vorbele simandicoase, Nu, Ori sugi ori la tine în salon niciodată n-o să mai intre o fărâmă de pâine, du-te să le explici că nu mănâncă pentru c-ai refuzat să mă sugi, şi vino înapoi să-mi povesteşti cum a fost. Soţia medicului se aplecă înainte, cu vârfurile degetelor de la mâna dreaptă apucă sexul lipicios al bărbatului, mâna stingă se sprijinea de podea, îi atinse pantalonii, îi pipăi, simţi duritatea metalică şi rece a pistolului, Aş putea să-1 omor, se gândi. Nu putea. Cu pantalonii aşa răsuciţi până la glezne, era cu neputinţă să ajungă la buzunarul unde stătea arma. Nu-1 pot omorî acum, îşi spuse, îşi întinse capul, deschise gura, o închise, îşi închise ochii să nu vadă, începu să sugă.

  Se lumina de ziuă când orbii nelegiuiţi le-au dat drumul femeilor. Oarba cu insomniile a trebuit să fie purtată în braţe de celelalte, care şi ele de-abia puteau să se târască. Ceasuri întregi trecuseră de la un bărbat la altul, dintr-o umilinţă într-alta, din jignire în jignire, tot ce i se poate face unei femei lăsând-o în viaţă. Cum ştiţi, plata e în produse, spuneţi-le bărbăţeilor voştri să vină să-şi ia păpica, le-a spus în bătaie de joc la plecare orbul cu pistolul. Şi a adăugat, râzând gros, La bună vedere, fetelor, pregătiţi-vă pentru runda a doua. Ceilalţi orbi au repetat în cor mai mult sau mai puţin acelaşi lucru, La bună vedere, unii au spus muieri, alţii au spus curve, dar slaba convingere a vocilor arăta un libido obosit. Surde, oarbe, mute, poticnindu-se, mânate de singura voinţă de a nu da drumul mâinii celei care mergea în faţă, mâna, nu umărul, ca la venire, bineînţeles că niciuna n-ar putea răspunde dacă ar fi întrebate, De ce mergeţi ţinându-vă de mâna, aşa s-a întâmplat, pentru unele gesturi nu poţi găsi întotdeauna o explicaţie uşoară, câteodată nici cea dificilă nu e de găsit. Când au traversat holul, soţia medicului privi afară, acolo erau soldaţii, se vedea şi o dubă care probabil aducea mâncare pentru cei aflaţi în carantină. Exact în acel moment, oarba cu insomniile căzu din picioare, literalmente, parcă i-ar fi fost retezate dintr-o singură lovitură, şi inima o lăsă, nu-şi termină sistola care începuse, acum am aflat de ce această oarbă nu putea să doarmă, acum va dormi, să n-o trezim. E moartă, spuse soţia medicului, iar vocea ei nu avea nici o expresie, dacă era cu putinţă ca o asemenea voce, la fel de moartă ca vorba pe care o rostise, să iasă dintr-o gură vie. Ridică în braţe trupul brusc dezarticulat, cu picioarele însângerate, pântecele învineţit, sărmanii sâni descoperiţi, muşcaţi cu furie, o rană pe un umăr, E portretul trupului meu, îşi spuse, e portretul trupului tuturor celor care suntem aici, între această ocară şi durerile noastre nu e decât o diferenţă, noi, deocamdată, suntem vii. Unde o ducem, întrebă fata cu ochelari negri, Acum, în salon, mai târziu o vom îngropa, spuse soţia medicului.

  Bărbaţii aşteptau la uşă, lipsea doar primul orb, care îşi pusese din nou pătura peste cap înţelegând că vin femeile, şi băieţelul strabic, care dormea. Fără nici o ezitare, fără să numere paturile, soţia medicului o întinse pe oarba cu insomniile în patul care-i aparţinuse. Nu-i păsa de posibila mirare a celorlalţi, în fond, aici ştiau cu toţii că ea era oarba care cunoştea cel mai bine ungherele casei. E moartă, repetă, Cum a fost, întrebă medicul, însă femeia nu-i răspunse, întrebarea lui ar putea însemna numai ceea ce pare, Cum a murit, dar putea fi şi Ce v-au făcut acolo, or, pentru niciuna n-ar trebui să existe răspuns, a murit, pur şi simplu, nu contează de ce, e stupid să întrebi de ce a murit cineva, cu vremea cauza se uită, nu rămâne decât, A murit, iar noi nu mai suntem aceleaşi femei care am plecat de aici, cuvintele pe care le-ar spune ele noi nu le mai putem spune, în rest, nenumitul există, ăsta îi e numele, nimic mai mult. Duceţi-vă după mâncare, spuse soţia medicului. Întâmplarea, ursita, soarta, destinul, sau oricum s-o fi chemând exact ceea ce poartă atâtea nume, sunt pline de ironie, altfel nu s-ar înţelege de ce tocmai bărbaţii acestor două femei fuseseră cei aleşi ca să reprezinte salonul şi să ridice alimentele, pe timpul când nimeni nu-şi imagina că preţul ar putea fi cel care a fost plătit. Ar fi putut fi alţi bărbaţi, burlaci, liberi, fără o onoare conjugală de apărat, dar iată că a fost să fie aleşi aceştia, desigur n-or să vrea acum să se umilească întinzând mâna după pomana brutelor scelerate care le-au violat nevestele. A spus-o primul orb, cu toată hotărârea, Să meargă cine vrea, eu nu merg, Eu da, spuse medicul, Merg şi eu, spuse bătrânul cu legătură neagră, Mâncarea nu va fi multă, dar tot e de cărat, Ca să duc pâinea pe care o mănânc mai am încă forţe, Cel mai greu atârnă pâinea celorlalţi, N-am dreptul să mă plâng, greutatea porţiei celorlalţi o să-mi plătească hrana. Să ne închipuim nu dialogul, e deja scris, ci pe bărbaţii care 1-au purtat, stau faţă în faţă ca şi cum s-ar vedea, nu e imposibil, e suficient ca memoria fiecăruia să smulgă din albul orbitor al lumii gura care articulează cuvintele, şi apoi, ca o lentă iradiere plecând din acest centru, va răsări restul chipurilor, unul al unui bărbat bătrân, altul nu într-atât, să nu se spună că e orb cel care este încă în stare să vadă în acest fel. Când s-au îndepărtat pornind să-şi capete salariul ruşinii, aşa cum primul orb declarase cu o retorică indignare, soţia medicului le spuse celorlalte femei, Rămâneţi aici, mă întorc imediat. Ştia ce vrea, nu ştia dacă va găsi. Voia o găleată sau ceva care s-o înlocuiască, voia s-o umple cu apă, fie ea şi fetidă, fie ea putredă, voia s-o spele pe oarba cu insomniile, s-o spele de sângele propriu şi de sudorile străine, s-o înapoieze purificată ţarinei, dacă mai are sens să vorbim de puritatea trupului în azilul de nebuni unde trăim, cea a sufletului, bine o ştim, nu poate fî atinsă de nimeni.

  Pe lungile mese ale cantinei se vedeau orbi întinşi. Dintr-un robinet prost închis, deasupra unei chiuvete pline cu resturi, curgea un fir de apă. Soţia medicului se uită în jur căutând o găleată, un recipient, dar nu văzu nimic care i-ar fi putut fi de folos. Unul dintre orbi îi simţi prezenţa, întrebă, Cine e acolo. Ea nu răspunse, ştia că nu va fi bine primită, nu-i va spune nimeni Vrei apă, ia, şi dacă e pentru a spăla o moartă, ia câtă îţi trebuie. Pe jos, împrăştiate, erau pungi de plastic, din cele pentru mâncare, unele mari. Se gândi că sunt rupte, apoi îşi spuse că folosind câte două sau trei, băgate una în alta, ar pierde puţină apă. Acţiona rapid, orbii începuseră să se dea jos de pe mese, întrebând, Cine e, şi mai alarmaţi când au auzit zgomotul apei curgând, s-au îndreptat în direcţia aceea, soţia medicului se abătu din drum şi împinse o masă ca să-i împiedice să se apropie, se întoarse apoi la pungile ei, apa curgea încet, disperată, forţă minerul, atunci, ca şi cum ar fi scăpat din închisoare, apa ţâşni cu forţă, o împroşcă violent şi o udă din cap până în picioare. Orbii se speriară şi se dădură înapoi, crezând că a plesnit o ţeava, cu mai multă tărie când apa scursă le atinse picioarele, nu puteau şti că fusese vărsată de străinul care intrase, femeia înţelese că nu era în stare să care atâta greutate. Răsuci şi îndoi capătul pungii, o aruncă pe spate, şi, cât putu de repede, ieşi în fugă.

  Când medicul şi bătrânul cu legătură neagră au intrat în salon cu mâncarea, n-au văzut, nu puteau vedea, şapte femei goale, oarba cu insomniile întinsă pe pat, curată cum nu fusese niciodată în viaţă, în timp ce altă femeie îşi spăla una câte una, tovarăşele, apoi pe ea însăşi.

  În a patra zi, nelegiuiţii şi-au făcut din nou apariţia. Veneau să cheme la plata impozitului de serviciu femeile din al doilea salon, dar s-au oprit un moment la uşa primului salon să întrebe dacă femeile şi-au revenit după asalturile erotice de noaptea trecută. O noapte bine folosită, da, domnilor, exclamă unul dintre ei lingându-se pe buze, iar altul confirmă, Astea şapte au făcut cât paisprezece, una nu făcea multe parale, ce-i drept, dar în învălmăşeala aia aproape că nu se observa, ce noroc pe tipii ăştia, dacă or fi destul de bărbaţi pentru ele, Mai bine să nu fie, aşa ele o s-o primească cu mai multă plăcere. Din fundul salonului, soţia medicului spuse, Nu mai suntem şapte, A fugit vreuna, întrebă râzând unul din grup, N-a fugit, a murit, Oh, drace, atunci va trebui să munciţi mai mult data viitoare, Nu s-a pierdut nimic, nu făcea multe parale, spuse soţia medicului. Derutaţi, mesagerii n-au ştiut ce să răspundă, li se părea indecent ce auziseră, vreunul chiar s-a gândit că femeile chiar sunt toate nişte scorpii, ce lipsă de respect, să vorbeşti de o gagică în aceşti termeni, doar pentru că n-avea ţâţele unde trebuie şi fesele îi erau descărnate. Soţia medicului îi privea, înţepeniţi în uşă, nehotărâţi, mişcându-şi trupurile ca nişte marionete mecanice, îi recunoştea, fusese violată de toţi trei. în cele din urmă, unul dintre ei bătu cu ciomagul în podea, Să mergem, spuse. Loviturile şi avertismentele, La o parte, la o parte, noi suntem, au scăzut de-a lungul coridorului, s-a lăsat apoi tăcerea, zvonuri confuze, femeile din al doilea salon primeau ordinul să se prezinte după cină. Răsunară din nou lovituri în pământ, La o parte, la o parte, siluetele celor trei orbi trecură prin dreptul uşii, dispărură.

  Soţia medicului, care înainte îi spusese o poveste băieţelului strabic, îşi ridică braţul şi, fără zgomot, scoase foarfecele din cui. îi spuse băiatului, îţi povestesc mai târziu restul aventurii. Nimeni din salon n-o întrebase de ce vorbise cu atâta dispreţ de oarba cu insomniile. După un timp, îşi scoase pantofii şi îi spuse bărbatului, Nu întârzii, vin repede. Se îndreptă spre uşă. Acolo se opri şi rămase în aşteptare. După zece minute apărură pe coridor femeile din al doilea salon. Erau cincisprezece. Unele plângeau. Nu mergeau în şir, ci în grupuri, legate unele de celelalte cu fâşii de stofă, rupte probabil din pături. După ce au trecut, soţia medicului le urmă. Niciuna nu-şi dădu seama că aveau companie. Ştiau ce le aşteaptă, vestea insultelor nu era un secret pentru nimeni, şi nu erau noi, aşa a început, fără îndoială, lumea. Lucrul care le teroriza nu era atât violul, cât orgia, neruşinarea, aşteptarea nopţii cumplite, cincisprezece femei trântite pe pat şi pe jos, bărbaţii trecând de la una la alta, grohăind ca porcii, cel mai groaznic ar fi să simtă plăcere, se gândea una dintre femei. Când au intrat pe coridorul care ducea la salonul de destinaţie, orbul santinelă dădu de veste, Le aud, vin. Patul care astupa trecerea a fost dat repede la o parte, femeile au intrat una după alta, Ia te uită, ce multe sunt, exclamă orbul cu contabilitatea, şi număra entuziasmat, Unsprezece, douăsprezece, treisprezece, paisprezece, cincisprezece, sunt cincisprezece. Se luă după ultima, îşi băgă mâinile nerăbdătoare pe sub fustele ei, Asta e în călduri, a mea e, spunea. Nu le mai treceau în revistă, renunţaseră la evaluarea prealabilă a înzestrării fizice a femelelor, într-adevăr, dacă toate erau condamnate să treacă prin acelaşi lucru, ce rost avea să-şi piardă vremea şi să răcească poftele cu alegerea înălţimii şi cu măsurători de bust şi de solduri. Le împingeau deja spre paturi, le dezbrăcau smulgându-le hainele, curând se auziră obişnuitele plânsete, rugăminţile, implorările, dar răspunsurile, când veneau, nu variau, Vrei să mănânci, desfă-ţi picioarele. Şi ele îşi desfăceau picioarele, unora li se ordona să-şi folosească gura, ca femeii care stătea de-a buşilea între genunchii şefului nelegiuiţilor, ea nu spunea nimic. Soţia medicului pătrunse în salon, alunecă încet printre paturi, dar n-avea de ce să-şi facă griji, nimeni n-ar auzi-o nici dacă ar fi în saboţi, iar dacă, în acest haos, vreun orb ar atinge-o şi ar înţelege că e vorba de o femeie, lucrul cel mai rău care i se putea întâmpla ar fi fost să trebuiască să se alăture celorlalte, nici nu s-ar băga de seamă, în asemenea situaţie nu e uşor să observi diferenţa dintre cincisprezece şi şaisprezece.

  Patul şefului nelegiuiţilor continua să fie cel din fundul salonului, unde erau ticsite lăzile cu mâncare. Paturile dimprejur fuseseră retrase, bărbatului îi plăcea să se mişte în voie, să nu fie nevoit să se împiedice de vecini. Va fi simplu să-1 omoare. In timp ce, pas cu pas, avansa pe culoarul strimt, soţia medicului observa mişcările celui pe care curând îl va omorî, cum voluptatea îl făcuse să-şi lase capul pe spate, părind că-şi oferă gâtul. încet, soţia medicului se apropie, ocoli patul şi se postă în spatele lui. Oarba continua ce-avea de făcut. Mâna ridică lent foarfecele, lamele puţin depărtate ca să intre ca două pumnale, în această clipă, ultima, orbul păru că remarcă o prezenţă, dar orgasmul îl retrăsese din lumea senzaţiilor comune, îl privase de reflexe; Nu vei ajunge să te desfeţi, gândi soţia medicului, şi îşi lăsă violent braţul în jos. Foarfecele se îngropa cu toată puterea în gâtul orbului, rotindu-se, luptă cu cartilajele şi cu ţesuturile membranoase, apoi, cu furie, îşi continuă drumul până se opri în vertebrele cervicale. Ţipătul de-abia se auzi, putea fi grohăitul animalic al unui bărbat care ejacula, cum altora li se întâmpla, şi poate că aşa era, de fapt, dar un şuvoi de sânge îi ţâşni drept în faţă oarbei în timp ce primea în gură descărcarea convulsivă a spermei. Ţipătul ei îi alarmă pe orbi, se pricepeau la ţipete, dar acesta nu era ca celelalte. Oarba ţipa, nu pricepea ce se întâmplase, însă continua să ţipe, de unde venise acest sânge, poate că, fără să ştie cum, făcuse ce gândise, îi smulsese penisul cu dinţii. Orbii dădeau drumul femeilor, se apropiau pe bâjbâite, Ce se întâmpla, de ce zbieri, întrebau, dar acum oarba avea o mână peste gură, cineva îi murmura la ureche, Taci, şi apoi se simţi trasă uşor înapoi, Să nu spui nici o vorbă, era un glas de femeie, asta o calmă, dacă aşa ceva se poate spune în asemenea încercări. Orbul cu socotelile venea în frunte, el atinse primul trupul care se prăbuşise pieziş peste pat, îşi trecu mâinile peste el, E mort, exclamă peste o clipă. Capul îi atârna de cealaltă parte a patului, sângele încă gâlgâia, L-au omorât, spuse. Orbii se opriră şocaţi, nu-şi puteau crede urechilor, L-au omorât, cum, cine 1-a omorât, Are o tăietură enormă la gât, trebuie să fi fost târfa care era cu el, puneţi mâna pe ea. Orbii începură din nou să se mişte, acum mai încet, parcă temându-se să nu le iasă în cale lama care le omorâse şeful. N-au putut să vadă că orbul cu contabilitatea şi-a băgat precipitat mâinile în buzunarele mortului, găsind pistolul şi un săculeţ de plastic cu o duzină de cartuşe. Atenţia tuturor a fost deodată distrasă de ţipetele femeilor, acum în picioare, în panică, vrând să iasă, unele nu mai ştiau în ce direcţie era uşa salonului, au luat-o în direcţie greşită şi s-au lovit de orbi, ei au crezut că femeile îi atacau, învălmăşeala trupurilor atinse apogeul delirului. Tăcută, în fundul salonului, soţia medicului aştepta ocazia să scape. O ţinea pe oarbă cu putere, în cealaltă mână ţinea foarfecele, gata să dea prima lovitură dacă s-ar fi apropiat vreun bărbat. Deocamdată, spaţiul liber o favoriza, dar ştia că nu poate rămâne aici. Câteva femei găsiseră în sfârşit uşa, altele luptau să scape de mâinile care le ţineau, câte una încerca să înşele duşmanul şi să mai adauge un mort. Orbul cu socotelile strigă cu autoritate, Potoliţi-vă, potoliţi-vă, o să rezolvăm imediat problema, şi pentru a da mai multă putere de convingere ordinului trase în aer. Rezultatul fu exact contrariul celui scontat. Surprinşi pentru că înţeleseseră că pistolul ajunsese în alte mâini şi că vor avea deci un nou şef, orbii încetară lupta cu oarbele, renunţară să mai încerce să le domine, unul dintre ei chiar renunţase la orice pentru că fusese strangulat, în clipa aceea soţia medicului se hotărî să înainteze. Lovind în dreapta şi în stânga, îşi făcu drum. Acum orbii răcneau, se buluceau, se cocoţau unii peste alţii, cine ar fi avut ochi de văzut şi-ar fi dat seama că, prin comparaţie, prima îmbulzeală fusese un fleac. Soţia medicului nu mai voia să ucidă, ci doar să iasă cât mai repede cu putinţă, şi mai ales să nu lase în urmă nici o oarbă. Ăsta s-ar putea să nu supravieţuiască, se gândi când înfipse foarfecele în pieptul cuiva. Se auzi iar un foc de armă, Să mergem, să mergem, spunea soţia medicului, împingând înainte oarbele pe care le întâlnea în cale. Le ajuta să se ridice, repeta, Repede, repede, acum orbul cu contabilitatea răcnea din fundul salonului, Puneţi mâna pe ele, nu le lăsaţi să fugă, era însă prea târziu, erau toate pe coridor, fugeau poticnindu-se, pe jumătate dezbrăcate, ţinându-şi zdrenţele cum puteau. Oprindu-se la intrarea în salon, soţia medicului strigă cu furie, Amintiţi-vă ce-am spus zilele trecute, că n-o să-i uit faţa, de acum înainte gândiţi-vă la ce vă spun acum, nu le voi uita nici pe ale voastre, O să mi-o plăteşti, ameninţă orbul cu contabilitatea, tu şi prietenele tale, plus nenorociţii de bărbaţi pe care-i aveţi acolo, Nu ştii cine sunt şi nici de unde vin, Eşti din primul salon din stânga, spuse unul dintre cei care fuseseră să cheme femeile, şi orbul cu socotelile adăugă, Glasul nu minte, ajunge să pronunţi un cuvânt lângă mine şi eşti moartă, Celălalt a spus acelaşi lucru, şi uită-te la el, Dar eu nu sunt un orb ca el sau ca voi, când aţi orbit voi, eu ştiam totul despre lume, Despre orbirea mea nu ştii nimic, Tu nu eşti oarbă, pe mine nu mă păcăleşti, Poate că eu sunt cea mai oarbă dintre toţi, eu am ucis şi voi mai ucide dacă va fi necesar, înainte de asta o să mori de foame, de azi înainte s-a terminat mâncarea, nici să veniţi cu toţii să ne daţi pe tavă cele trei găuri cu care v-aţi născut, Pentru fiecare zi în care vom flămânzi din vina voastră, va muri unul dintre voi, ajunge să puneţi un picior afară din salon, N-o să reuşeşti, Ba vom reuşi, de acum înainte noi vom lua mâncarea, voi să mâncaţi din ce aveţi aici, Târfă, Târfele nu sunt nici bărbaţi, nici femei, sunt târfe, deja ştii câte parale fac târfele. Furios, orbul trase un foc spre uşă. Glonţul trecu printre capetele orbilor, fără să-1 atingă pe niciunul şi se înfipse în peretele coridorului. Nu m-ai prins, spuse soţia medicului, şi ai grijă, dacă ţi se termină muniţiile, sunt alţii aici care şi ei vor să fie şefi.

  Se îndepărtă, făcu câţiva paşi încă fermi, apoi înainta de-a lungul peretelui coridorului, aproape leşinând, deodată genunchii i se îndoiră şi căzu lată. Ochii i se înnegurară, Voi orbi, îşi spuse, dar înţelese imediat că încă nu venise timpul, erau doar lacrimile care îi acopereau vederea, lacrimi cum nu mai vărsase niciodată în viaţa ei, Am ucis, spuse în şoaptă, am vrut să ucid şi am ucis. îşi întoarse capul spre uşa salonului, dacă orbii ar ieşi acum, n-ar fi în stare să se apere. Coridorul era gol. Femeile dispăruseră, orbii, încă speriaţi de împuşcături şi mai mult de cadavrele din jur, nu îndrăzneau să iasă. încetul cu încetul forţele îi reveniră. Lacrimile continuau să curgă, mai lente, senine, ca în faţa unui lucru iremediabil. Se ridică greu. Avea sânge pe mâini şi pe haine, şi deodată trupul extenuat o anunţă că era bătrână, Bătrână şi asasină, gândi, dar ştia că, dacă ar fi necesar, ar ucide din nou, Dar când e necesar să ucizi, se întrebă mergând spre hol, şi îşi răspunse tot ea, Când e deja mort ceea ce e încă viu. Clătină din cap, îşi spuse, Dar asta ce înseamnă, vorbe, vorbe, nimic mai mult. Continua să meargă singură. Se apropie de uşa care dădea spre curte. Printre gratiile porţii distingea cu greu silueta soldatului de pază, încă mai sunt oameni afară, oameni care văd. Un zgomot de paşi în spatele ei o făcu să tresară, Ei sunt, se gândi, şi se întoarse rapid, cu foarfecele pregătit. Era soţul ei. Femeile din al doilea salon veniseră, strigând pe drum ce se întâm-plase, o femeie îl omorâse cu cuţitul pe şeful nelegiuiţilor, s-au tras focuri, medicul nu întrebă cine era femeia, nu putea fi decât a lui, i-a spus băieţelului strabic că mai târziu îi va povesti restul aventurii, probabil acum e moartă, Sunt aici, spuse ea, şi se apropie de el şi-1 îmbrăţişa, fără să observe că îl pătează de sânge, sau observând, dar n-avea importanţă, până astăzi au împărţit totul, Ce s-a întâmplat, întrebă medicul, au spus că a fost omorât un om, Da, eu 1-am omorât, De ce, Cineva trebuia s-o facă, şi nu era altcineva, Şi acum, Acum suntem liberi, ei ştiu ce-i aşteaptă dacă vor încerca din nou să se folosească de noi, Va fi luptă, război, Orbii sunt tot timpul în război, au fost tot timpul în război, Vei ucide din nou, Dacă va fi nevoie, de această orbire nu voi mai scăpa, Şi mâncarea, Vom veni noi după ea, mă îndoiesc că vor îndrăzni să mai vină aici, cel puţin câteva zile se vor teme să nu păţească acelaşi lucru, să nu le intre un foarfece în gât, N-am ştiut să rezistăm aşa cum trebuie când au venit cu primele cereri, Aşa e, ne-a fost frică şi frica nu e întotdeauna un sfetnic bun, şi acum să mergem, Ar trebui, pentru mai mare siguranţă, să ne baricadăm uşile de la saloane punând paturi unele peste altele, cum fac ei, dacă unii dintre noi vom trebui să dormim pe jos, răbdare, mai bine aşa decât să murim de foame.

  În zilele următoare s-au întrebat dacă nu tocmai asta li se va întâmplă. La început nu s-au mirat, erau obişnuiţi, pauze în distribuţia hranei fuseseră întotdeauna, orbii cei răi aveau dreptate spunând că uneori militarii întârziau, răstălmăcind pe dată lucrurile când afirmau batjocoritor că de aceea erau nevoiţi să impună o raţionalizare, sunt anevoioase obligaţiile celor ce guvernează, în a treia zi, când, în saloane, nu mai reuşeau să găsească nici o coajă de pâine, nici o firimitură, soţia medicului, însoţită de câţiva tovarăşi, ieşi în curte şi întrebă, Hei, ce-i cu întârzierea asta, ce se întâmplă cu mâncarea, sunt două zile întregi de când n-am mâncat. Sergentul, altul, nu cel dinainte, veni la grilaj şi declară că responsabilitatea nu-i aparţinea armatei, ea nu ia pâinea de la gura nimănui, onoarea militară n-ar permite, nu era mâncare pentru că nu era mâncare, şi voi să nu faceţi un pas înainte, primul care avansează ştie ce soartă îl aşteaptă, ordinele nu s-au schimbat. Astfel intimidaţi, orbii s-au întors în clădire, şi s-au sfătuit, Şi acum, ce facem, dacă nu ne aduc de mâncare, Poate ne aduc mâine, Sau poimâine, Sau când n-o să ne mai putem mişca, Ar trebui să ieşim, N-am ajunge nici până la poartă, Dacă am vedea, Dacă am vedea, nu ne-ar fi băgat în infernul ăsta, Cum o mai fi viaţa pe afară, Poate că n-o să-i deranjeze să ne dea ceva de mâncare dacă ne ducem la ei să cerem, în fond, dacă lipseşte pentru noi, o să lipsească şi pentru ei, Tocmai de aceea nu ne vor da din cea pe care o mai au, Şi înainte să se termine a lor o să fim noi morţi de foame, Ce putem face atunci. Stăteau pe jos, sub lumina galbenă a singurului bec din hol, formând aproape un cerc, medicul şi soţia lui, bătrânul cu legătură neagră, între alţi bărbaţi şi femei, doi sau trei din fiecare salon, atât din aripa stângă cât şi din aripa dreaptă, iar atunci, fiind această lume a orbilor aşa cum e, se întâmplă ceea ce întotdeauna trebuie să se întâmple, unul dintre bărbaţi spuse, Ce ştiu eu e că n-ajungeam în situaţia asta dacă şeful lor n-ar fi fost omorât, ce conta că se duceau acolo femeile de două ori pe lună să le dea ceea ce natura a dat să fie dat, întreb eu. Unora li s-a părut amuzantă reminiscenţa, alţii şi-au înăbuşit râsul, nici un glas de protest n-a fost lăsat să vorbească de stomac, acelaşi bărbat insistă, Cine o fi cel care a făcut-o, aş vrea să ştiu, femeile care erau atunci acolo s-au jurat că n-au fost ele, ce-ar trebui să facem ar fi să luăm justiţia în mâinile noastre şi să-1 ducem să fie pedepsit, Dacă am şti cine e, Le-am spune uite omul pe care-1 căutaţi, acum daţi-ne de mâncare. Soţia medicului îşi plecă fruntea, îşi zise, Au dreptate, dacă cineva va muri de foame va fi vina mea, dar apoi, dând glas mâniei pe care o simţea urcând în ea, contrazicând acceptarea responsabilităţii, Dar să fie ăştia primii care să moară pentru ca vina mea s-o plătească pe a lor. Apoi se gândi, ridicându-şi ochii, Şi dacă acum le-aş spune că eu am ucis, m-ar da pe mâna lor, ştiind că mă aşteaptă o moarte sigură. Fie din pricina foamei ori pentru că gândul deodată a sedus-o ca un abis, mintea îi fu cuprinsă de ameţeală, trupul i se mişcă înainte, gura i se deschise pentru a vorbi, dar, în clipa aceea, cineva îi prinse braţul şi i-1 strânse, privi, era bătrânul cu legătură neagră, care rosti, L-aş omorî cu mâinile mele pe cel care singur se va denunţa, De ce, întrebară din jur, Pentru că, dacă ruşinea mai înseamnă ceva în acest infern în care ne-au pus să trăim şi pe care noi 1-am transformat în infernul infernului, asta se datorează persoanei care a avut curajul să ucidă hiena în bârlogul hienei, Da, sigur, dar nu ruşinea ne va umple farfuriile, Oricine ai fi tu, ai dreptate în ce spui, totdeauna au fost unii care şi-au umplut burţile pentru că n-au avut ruşine, dar noi, care nu mai avem nimic, în afara acestei ultime şi nemeritate demnităţi, cel puţin să ne arătăm capabili să luptăm pentru ce ne aparţine de drept, Ce vrei să spui cu asta, Că după ce am început trimiţând femeile şi mâncând pe seama lor ca nişte codoşi de mahala, e acum rândul bărbaţilor, dacă mai e vreunul pe aici, Fii mai clar, dar mai întâi spune de unde eşti, Din primul salon din dreapta, Vorbeşte, E foarte simplu, vom merge să luăm mâncarea cu propriile noastre mâini, Au arme, Din cât se ştie n-au decât un pistol, şi cartuşele nu vor ţine veşnic, Şi unii dintre noi pot să moară, Alţii au murit pentru mai puţin, Nu sunt dispus să-mi pierd viaţa pentru ca ceilalţi să profite, Tot aşa nu vei fi dispus să mănânci dacă altul îşi va pierde viaţa pentru ca tu să mănânci, întrebă sarcastic bătrânul cu legătură neagră, iar celălalt nu răspunse.

  La intrarea care dădea spre saloanele din aripa dreaptă se ivi o femeie care se ascunsese să asculte. Era femeia care primise în faţă şuvoiul de sânge, aceea în gura căreia ejaculase mortul, aceea în urechea căreia soţia medicului spusese, Taci, iar acum această femeie se gândeşte, De aici unde sunt, aşezată în mijlocul acestor orbi, nu-ţi pot spune taci, nu mă da de gol, dar, fără îndoială, mi-ai recunoscut vocea, e cu neputinţă s-o fi uitat, mâna mea a fost pe gura ta, trupul tău lipit de trupul meu, şi eu am spus taci, acum a venit momentul să aflu cu adevărat pe cine am salvat, să aflu cine eşti, de aceea voi vorbi cu voce tare şi limpede ca tu să mă poţi acuza, dacă acesta e destinul tău şi al meu, acum, Nu vor merge numai bărbaţii, vor merge şi femeile, ne vom întoarce în locul unde ne-au înjosit pentru ca nimic să nu rămână din umilinţă, să ne putem elibera de ea la fel cum am scuipat ce ne-au vărsat în gură. A vorbit şi a rămas în aşteptare, până când femeia a rostit, Unde vei merge tu, voi merge şi eu, iată ce-a spus. Bătrânul cu legătură neagră zâmbi, părea un zâm-bet fericit, poate era, nu e momentul să-1 întrebăm, mai interesant e de observat expresia de uimire a celorlalţi orbi, ca şi cum ceva le-ar fi trecut pe deasupra capului, o pasăre, un nor, cea dintâi, timidă, rază de lumină. Medicul îi strânse mâna soţiei, apoi întrebă, Mai e cineva aici care vrea să-1 descopere pe cel care 1-a omorât pe ticălosul ăla, ori suntem de acord că mâna care 1-a ucis e mâna tuturor, mai exact mâna fiecăruia dintre noi. Nimeni n-a răspuns. Soţia medicului spuse, Să le mai dăm un răgaz, să aşteptăm până mâine, dacă soldaţii nu vor aduce mâncare, atunci mergem înainte. S-au ridicat, şi-au luat rămas-bun, unii spre dreapta, alţii spre stingă, imprudenţi, nu se gândiseră că vreun orb din salonul nelegiuiţilor ar fi putut să tragă cu urechea, din fericire diavolul nu stă tot timpul la pândă după uşă, zicala e binevenită. Megafonul n-a fost însă binevenit, în ultimele zile câteodată vorbea, câteodată nu, dar mereu la aceeaşi oră, cum promisese, exista desigur în transmiţător un sistem de ceas care, în clipa precisă, pornea banda înregistrată, nu vom afla motivul pentru care ratase de câteva ori, sunt probleme ale lumii din afară, în orice caz destul de serioase, rezultatul a fost că s-a dat peste cap calendarul, aşa-numita socoteală a zilelor, pe care unii orbi, maniaci din fire, sau iubitori ai ordinii, ceea ce e o formă moderată de manie, se străduiseră s-o ţină scrupulos, făcând noduri pe o sfoară, aşa procedau cei care nu aveau încredere în memorie, ca cineva care ar fi scris într-un jurnal. Acum se pornise în afara programului, s-o fi avariat mecanismul, un releu răsucit, o sudură desprinsă, să sperăm că înregistrarea n-o va lua la nesfârşit de la început, asta ne-ar mai lipsi, nu doar orbi, şi nebuni. Pe coridoare, în saloane, ca un ultim şi inutil avertisment, răsuna vocea autoritară, Guvernul regretă că a fost silit să exercite cu energie ceea ce consideră a fi dreptul şi datoria sa de a proteja populaţia prin toate mijloacele în criza pe care o traversăm, când ne confruntăm cu ceva care seamănă cu o erupţie epidemică de orbire, desemnată provizoriu ca răul-alb, şi ar dori să conteze pe civismul şi pe colaborarea tuturor cetăţenilor pentru a stopa propagarea contaminării, presupunând că este vorba de o contaminare, presupunând că nu ne aflăm în faţa unei serii de coincidenţe, deocamdată inexplicabile. Decizia de a reuni în acelaşi loc persoanele afectate, şi, într-un loc apropiat, dar separat, pe cele care au avut cu ele vreun tip de contact nu a fost luată fără o ponderare serioasă. Guvernul este perfect conştient de responsabilităţile sale şi aşteaptă ca aceia cărora li se adresează acest mesaj să-şi asume de asemenea, ca cetăţeni loiali ce trebuie să fie, responsabilităţile ce le revin, gândindu-se că izolarea impusă reprezintă, mai presus de orice alte considerente personale, un act de solidaritate cu restul comunităţii naţionale. Acestea fiind spuse, vă rugăm să fiţi atenţi la următoarele instrucţiuni, mai întâi, luminile vor sta mereu aprinse, va fi inutilă orice tentativă de a manipula întrerupătoarele, nu funcţionează, în al doilea rând, abandonarea clădirii fără autorizaţie înseamnă moarte imediată, în al treilea rând, în fiecare salon există un telefon care va putea fi utilizat numai pentru a cere din exterior reînnoirea produselor de igienă şi curăţenie, în al patrulea rând, internaţii îşi vor spăla hainele manual, în al cincilea rând, se recomandă alegerea unor responsabili de salon, este vorba de o recomandare, nu de un ordin, internaţii se vor organiza cum vor crede mai bine, cu condiţia de a respecta regulile anterioare şi cele pe care le enunţăm în continuare, în al şaselea rând, de trei ori pe zi vor fi puse lăzi cu mâncare la intrare, pe partea dreaptă şi pe partea stângă, destinate, respectiv, pacienţilor şi suspecţilor de molipsire, în al şaptelea rând, toate resturile vor trebui arse, considerându-se resturi, în acest caz, în afară de mâncarea rămasă, lăzile, farfuriile şi tacâmurile, fabricate din materiale combustibile, în al optulea rând, arderea va trebui efectuată în spaţiile interioare ale clădirii sau în curte, în al nouălea rând, internaţii sunt responsabili de orice consecinţă negativă a focurilor, în al zecelea rând, în caz de incendiu, întâmplător sau intenţionat, pompierii nu vor interveni, în al unsprezecelea rând, de asemenea, internaţii nu trebuie să se aştepte la nici un fel de intervenţie exterioară în ipoteza că s-ar îmbolnăvi, ori în cazul dezordinilor sau agresiunilor, în al doisprezecelea rând, dacă moare cineva, indiferent de cauză, internaţii vor îngropa cadavrul în curte, fără formalităţi, în al treisprezecelea rând, comunicarea între aripa pacienţilor şi aripa suspecţilor de contagiere se va face prin corpul central al clădirii, pe acolo pe unde aţi intrat, în al paisprezecelea rând, suspecţii de contagiere care vor orbi vor trece imediat în aripa celor care sunt deja orbi, în al cincisprezecelea rând, acest anunţ va fi repetat în fiecare zi, la aceeaşi oră, pentru ca nou-veniţii să ia cunoştinţă de ea. Guvernul, în acest moment luminile s-au stins şi megafonul a tăcut. Indiferent, un orb făcu un nod pe sfoara pe care o ţinea în mână, apoi încercă să le numere, nodurile, zilele, însă renunţă, erau noduri suprapuse, oarbe, ca să zicem aşa. Soţia medicului îi spuse soţului, S-au stins luminile, S-o fi topit vreun bec, nu e de mirare, după ce au stat aprinse atâtea zile, S-au stins toate, problema a fost afară, Acum ai orbit şi tu, O să aştept să răsară soarele. Ieşi din salon, traversă holul, Privi afară. Această parte a oraşului era cufundată în întuneric, Reflectorul armatei era stins, trebuie să-1 fi legat de reţeaua generală, şi acum, după cât se vedea, se terminase energia.

  A doua zi, unii mai devreme, alţii mai târziu, pentru că soarele nu răsare în acelaşi timp pentru toţi orbii, de multe ori depinde de fineţea auzului fiecăruia, începură să se strângă pe treptele exterioare ale clădirii bărbaţi şi femei veniţi din diverse saloane, cu excepţia, evidentă, a salonului nelegiuiţilor, care, la ora asta, probabil că-şi luau micul dejun. Aşteptau zgomotul porţii deschise, scrâşnetul ascuţit al balamalelor neunse, sunetele care anunţau sosirea mâncării, apoi vocile sergentului de serviciu, Nu ieşiţi de acolo, nimeni să nu se apropie, târşâitul paşilor soldaţilor, rumoarea surdă a lăzilor puse pe pământ, retragerea accelerată, din nou scrâşnetul porţii, în sfârşit autorizaţia, Puteţi să veniţi. Au aşteptat până când dimineaţa s-a făcut prânz şi prânzul după-amiază. Nimeni, nici măcar soţia medicului n-a vrut să întrebe despre mâncare. Cât timp nu vor pune întrebarea nu vor auzi temutul nu, şi, cât timp el nu va fi rostit, vor avea în continuare speranţa că vor auzi cuvinte precum, Vine, vine, aveţi răbdare, suportaţi foamea încă puţin. Unii, oricât ar fi vrut, n-au putut suporta, parcă adormind deodată au leşinat chiar acolo, noroc cu soţia medicului, e de necrezut cum reuşeşte această femeie să intervină oriunde e nevoie, trebuie să fie înzestrată cu un al şaselea simţ, un soi de vedere fără ochi, datorită ei sărmanii n-au rămas să se coacă la soare, i-au dus imediat în convoi înăuntru, şi, cu timp, apă şi palme pe obraji toţi au reuşit să-şi revină. Era inutil însă să te bazezi pe ei pentru război, n-ar fi în stare nici măcar să ţină o pisică de coadă, expresie veche care a uitat să explice din ce bizar motiv ar fi mai uşor să ţii o pisică de coadă decât un pisoi. Până la urmă, bătrânul cu legătură neagră spuse, Mâncarea n-a venit, mâncarea nu va veni, să mergem după mâncare. S-au ridicat, Dumnezeu ştie cum, şi s-au adunat în salonul cel mai îndepărtat de fortăreaţa nelegiuiţilor, a fost suficientă imprudenţa de ieri. De aici au trimis spioni în cealaltă aripă, în mod logic, orbii care trăiau acolo cunoşteau mai bine locurile, La prima mişcare suspectă, veniţi să spuneţi. Soţia medicului îi însoţi şi aduse o informaţie puţin încurajatoare, Şi-au baricadat intrarea cu patru paturi suprapuse, Cum ai aflat că sunt patru, întrebă cineva, N-a fost greu, am pipăit, Nu te-au observat, Nu cred, Ce facem, Mergem acolo, repetă bătrânul cu legătură neagră, facem ce-am hotărât, ori asta ori suntem condamnaţi la o moarte lentă, Unii vor muri mai repede dacă mergem, spuse primul orb, Cine va muri e deja mort, dar nu ştie, Că trebuie să murim o ştim de când ne-am născut, De aceea, într-un anume fel, e ca şi cum ne-am fi născut morţi, Lăsaţi discuţiile inutile, spuse fata cu ochelari negri, eu singură nu mă pot duce, dar, dacă acum ne răzgândim, atunci mă întind în pat şi mă las să mor, Va muri numai cine are zilele numărate, nimeni altcineva, spuse medicul şi, ridicând glasul, întrebă, Cine e hotărât să meargă, să ridice mâna, asta se întâmplă când nu te gândeşti de două ori înainte să deschizi gura să vorbeşti, la ce bun să ceri să ridice mâinile, dacă aici nu e nimeni să le numere, cel puţin aşa se crede în general, şi apoi să auzi, Suntem treisprezece, caz în care, cu siguranţă, o nouă discuţie ar începe pentru a descoperi ceea ce ar fi mai corect, în lumina logicii, să se ceară alt voluntar care să alunge piaza rea prin exces, sau prin lipsă, tră-gându-1 la sorţi pe cel care va trebui să iasă. Unii ridicaseră mâna fără tragere de inimă, cu un gest care trăda ezitarea şi îndoiala, fie din conştiinţa pericolului la care se vor expune, fie pentru că îşi dăduseră seama de absurdul ordinului. Medicul râse, Ce prostie, să vă cer să ridicaţi mâna, să facem altfel, să se retragă cei care nu pot sau nu vor să meargă, ceilalţi să rămână să ne plănuim acţiunea. Se auziră forfote, paşi, murmure, suspine, încetul cu încetul plecară cei slabi şi timoraţi, ideea medicului fusese şi generoasă şi binevenită, va fi mai puţin dificil să se ştie cine a fost şi cine nu mai e. Soţia medicului îi numără pe cei rămaşi, erau şaptesprezece, punându-se la socoteală pe ea şi pe bărbatul ei. Din primul salon din dreapta era bătrânul cu legătură neagră, asistentul farmacist, fata cu ochelari negri, voluntarii din celelalte saloane erau cu toţii bărbaţi, cu excepţia femeii care spusese Unde vei merge tu, voi merge şi eu, şi ea e aici. S-au aliniat pe culoarul dintre paturi, medicul i-a numărat, Şaptesprezece, suntem şaptesprezece, Suntem puţini, spuse asistentul farma-' cist, nu vom reuşi, Frontul atacului, dacă pot folosi un limbaj care pare mai degrabă militar, va trebui să fie îngust, spuse bătrânul cu legătură neagră, ne aşteaptă lăţimea unei uşi, cred că doar ne vom complica dacă vom fi mai mulţi, Ar trage în plin, se arătă cineva de acord, şi toţi părură mulţumiţi că sunt până la urmă atât de puţini.

  Armamentul era ceea ce ştim, barele smulse din paturi, care vor putea fi folosite şi ca pârghii şi ca lănci, după cum vor intra în luptă infanteriştii sau trupele de asalt. Bătrânul cu legătură neagră, care se vede că a învăţat în tinereţe nişte lecţii de tactică, le aminti necesitatea de a se ţine mereu aproape şi orientaţi în aceeaşi direcţie, aceasta fiind singura modalitate de a nu se agresa unii pe ceilalţi, trebuiau să înainteze în absolută tăcere pentru ca atacul să beneficieze de efectul de surpriză, Să ne descălţăm, spuse, După aceea va fi greu să ne găsim fiecare pantofii, spuse cineva, altcineva comentă, Pantofii care vor prisosi vor fi cu adevărat pantofi de răposat, cu deosebirea că, în acest caz, cel puţin, tot se va găsi cineva să-i poarte, Ce poveste mai e şi asta cu pantofii răposatului, E o vorbă, dacă stai să aştepţi pantofii răposatului înseamnă că nu aştepţi nimic, De ce, Pentru că pantofii cu care erau îngropaţi morţii erau din carton, şi erau, evident, de ajuns, sufletele n-au picioare, din câte se ştie, Altă chestiune, întrerupse bătrânul cu legătură neagră, şase dintre noi, cei care ne vom simţi cu mai mult curaj, când ajungem acolo, va trebui să împingem cu toată puterea paturile în interior, ca să putem intra cu toţii, Dacă e aşa, va trebui să lăsăm barele din mână, Cred că nu va fi nevoie, chiar ne pot ajuta, dacă le vom ţine în poziţie verticală. Făcu o pauză, apoi spuse, cu o notă sumbră în glas, Mai ales să nu ne separăm, dacă ne separăm, suntem morţi, Şi femeile, spuse fata cu ochelari negri, nu uita de femei, Mergi şi tu, întrebă bătrânul cu legătură neagră, aş prefera să nu mergi, Şi de ce, mă rog, pot să ştiu, Eşti foarte tânără, Aici înăuntru vârsta nu contează, nici sexul, deci nu uita femeile, Nu, nu le uit, vocea cu care bătrânul cu legătură neagră spuse aceste cuvinte părea că aparţine altui dialog, următoarele erau deja la locul lor, Dimpotrivă, ce n-aş da ca vreuna din voi să vadă ceea ce noi nu vedem, să ne conducă pe drumul cel bun, să îndrepte ascuţişul barelor noastre spre gâtul nelegiuiţilor, la fel de sigur cum a făcut cealaltă, Ar însenina să cerem prea mult, o dată nu înseamnă mai multe ori, în plus, de unde ştim că n-a rămas acolo moartă, cel puţin nu s-a mai auzit de ea, aminti soţia medicului, Femeile reînvie unele în altele, cele onorabile reînvie în curve, curvele reînvie în cele onorabile, spuse fata cu ochelari negri. După asta se lăsă o tăcere grea, pentru femei fusese spus totul, bărbaţii vor fi nevoiţi să-şi caute cuvintele, dar ştiu dinainte că nu vor fi în stare să le găsească.

  Ieşiră unul după altul, cei şase mai puternici în frunte, cum fusese stabilit, printre ei erau medicul şi asistentul farmacist, apoi veneau ceilalţi, înarmat fiecare cu bara lui de pat, o brigadă de lăncieri prizăriţi şi rufoşi, în timp ce traversau holul, unul dintre ei scăpă din mină bara care bubui pe dale ca o rafală de mitralieră sacadată, dacă nelegiuiţii au auzit gălăgia şi au înţeles ce avem de gând, suntem pierduţi. Fără să prevină pe nimeni, nici măcar pe bărbatul ei, soţia medicului alergă înainte, se uită în lungul coridorului, apoi, încetişor, pe lângă perete, se apropie de intrarea salonului, acolo ascultă cu atenţie, vocile dinăuntru nu păreau alarmate. Aduse repede informaţia, şi înaintarea reîncepu. In ciuda încetinelii şi a tăcerii cu care oastea se mişca, ocupanţii celor două saloane care precedau bastionul nelegiuiţilor se apropiau de uşi ca să audă mai bine hărmălaia iminentă a bătăliei, unii dintre ei, mai nervoşi, aţâţaţi de mirosul unei pulberi care încă nu fusese aprinsă, se hotărâră în ultimul moment să însoţească grupul, câţiva se întoarseră în saloane să se înarmeze, nu mai erau şaptesprezece, numărul cel puţin se dublase, cu siguranţă, întăririle n-ar fi pe placul bătrânului cu legătură neagră, totuşi n-a aflat că ajunsese să comande două regimente în loc de unul. Prin puţinele ferestre care dădeau spre curtea interioară pătrundea o ultimă lumină, cenuşie, muribundă, care scădea rapid, prăvălindu-se deja în puţul negru care va fi această noapte. In afara tristeţii iremediabile provocate de orbirea de care în mod inexplicabil continuau să sufere, orbii aveau totuşi un avantaj, fiind la adăpost de depresiile melancolice produse de aceste schimbări atmosferice şi de altele, vădit responsabile de nenumărate acte de disperare în vremurile îndepărtate când oamenii aveau încă ochi să vadă. Când au ajuns la uşa salonului blestemat, întunericul devenise atât de adânc încât soţia medicului n-a putut să vadă că nu mai erau patru, ci opt, paturile care alcătuiau bariera, între timp dublată ca şi atacatorii, însă cu consecinţe imediate mai neplăcute pentru ei, cum nu va întârzia să se dovedească. Vocea bătrânului cu legătură neagră se înălţă într-un strigăt, Acum, aşa a sunat ordinul, nu şi-a amintit de clasicul La atac, sau şi-a amintit, dar i s-o fi părut ridicol să trateze cu atâta consideraţie militară o barieră de paturi infecte, pline de purici şi ploşniţe, cu saltele putrezite de sudoare şi urină, păturile ca nişte cârpe de frecat pe jos, nu mai sunt cenuşii, ci pline de toate culorile care pot inspira scârba, asta ştia dinainte soţia medicului, acum nu putea să vadă, dacă nici măcar nu băgase de seamă fortificarea baricadei. Orbii au înaintat ca nişte arhangheli înconjuraţi de propria strălucire, au izbit obstacolul cu barele ridicate în aer, aşa cum fuseseră instruiţi, dar paturile nu s-au mişcat, e clar că forţele celor puternici le depăşeau prea puţin pe cele ale neputincioşilor care îi urmau abia reuşind să-şi ţină lăncile în mână, ca un om care a dus o cruce în spinare, iar acum trebuie să aştepte să fie urcat pe ea. Tăcerea se risipi, ţipau cei de afară, cei dinăuntru începură să ţipe, nimeni probabil n-a observat până astăzi cât sunt de cumplite ţipetele orbilor, parcă ar ţipa fără să ştie de ce, vrem să le spunem să tacă, dar începem şi noi să ţipăm, mai lipseşte să orbim şi noi, dar va veni ziua. Unii ţipau pentru că atacau, alţii ţipau pentru că se apărau, când cei de afară, disperaţi că nu reuşiseră să dea la o parte paturile, au scăpat barele pe jos şi, toţi în acelaşi timp, cel puţin cei care reuşiseră să ajungă în dreptul uşii, ceilalţi înghiontindu-i din spate, au început să împingă, să împingă, părea că a lor va fi victoria, paturile se mişcară puţin, când deodată, fără avertisment sau ameninţare prealabilă, se auziră trei focuri, era orbul cu contabilitatea care trăgea ţintind cât mai jos. Doi dintre atacanţi au căzut răniţi, ceilalţi s-au retras precipitat din învălmăşeală, s-au împiedicat de bare şi au căzut, pereţii coridorului multiplicau nebuneşte ţipetele, se auzeau strigăte şi în celelalte saloane, întunericul devenise aproape complet, era imposibil să ştii cine a fost atins de gloanţe, ar fi putut bineînţeles să întrebe de aici, de la distanţă, Voi care sunteţi, dar nu se cuvenea, răniţii trebuie trataţi cu respect şi consideraţie, trebuie să te apropii de ei cu grijă, să le pui mâna pe frunte, doar dacă nu cumva glonţul, dintr-o nefericită întâmplare, tocmai acolo i-a atins, apoi să-i întrebi cu voce joasă cum se simt, să le spui că o să fie bine, vin acum infirmierii, şi, în sfârşit, să le dai apă, dar numai dacă n-au fost răniţi în pân-tece, aşa cum limpede se recomandă în manualul de prim ajutor. Ce facem acum, întrebă soţia medicului, acolo au rămas doi pe jos. Nimeni n-a întrebat-o de unde ştie că sunt doi, la urma urmelor se trăsese de trei ori, fără a mai pune la socoteală efectul ricoşeurilor, dacă au existat. Trebuie să mergem după ei, spuse medicul, Riscul e mare, observă pierit bătrânul cu legătură neagră, care văzuse că tactica lui de asalt avusese rezultate dezastruoase, dacă îşi dau seama că ne-am întors, vor trage din nou, făcu o pauză şi adăugă suspi-nând, Dar trebuie să mergem, eu sunt gata, Şi eu merg, spuse soţia medicului, va fi mai puţin periculos dacă ne apropiem târâş, trebuie să-i găsim repede, înainte să aibă cei dinăuntru timp să reacţioneze, Şi eu merg, spuse femeia care declarase Unde vei merge tu, voi merge şi eu, din câţi erau aici nimeni nu s-a gândit că era foarte uşor să se verifice care erau răniţi, atenţie, răniţi sau morţi, deocamdată nu se ştie, era de ajuns să spună cu toţii, Eu merg, Eu nu merg, cei care păstrau tăcerea ar fi fost cei cu pricina.

  Începură aşadar cei patru voluntari să se târască, cele două femei la mijloc, un bărbat de fiecare parte, aşa s-a întâmplat, n-au făcut-o din politeţe masculină sau dintr-un instinct cavaleresc de protejare a doamnelor, adevărul e că totul depinde de unghiul tirului, dacă orbul cu contabilitatea va trage din nou. în sfârşit, poate că nu se va întâmpla nimic, bătrânul cu legătură neagră a avut o idee înainte să plece, poate mai bună decât primele, ca cei rămaşi să înceapă să vorbească foarte tare, chiar să ţipe, motivele nu lipsesc, aşa încât să acopere zgomotul inevitabil al deplasării încolo şi încoace, ca şi a ceea ce între timp se va întâmpla, Dumnezeu ştie ce. în câteva minute salvatorii au ajuns la destinaţie, şi-au dat seama că sunt aproape înainte să atingă trupurile, sângele prin care se târau era ca un mesager venit să spună Eu eram viaţa, după mine nu mai e nimic, Dumnezeule, îşi spuse soţia medicului, cât sânge, şi era adevărat, un lac, mâinile şi hainele se lipeau de podea ca şi cum lemnul şi dalele ar fi fost acoperite de răşină. Soţia medicului se ridică pe coate şi merse mai departe, ceilalţi au făcut la fel.

  Întinzând braţele, au atins în sfârşit trupurile. Ceilalţi continuau să facă în spatele lor toată larma de care erau în stare, acum păreau nişte bocitoare în transă. Mâinile soţiei medicului şi ale bătrânului cu legătură neagră s-au încleştat pe gleznele unuia dintre cei căzuţi, la rândul lor, medicul şi cealaltă femeie prinseseră un braţ şi un picior al celui de-al doilea, acum trebuiau târâţi, să iasă repede din linia de foc. Nu era uşor, ar trebui să se ridice puţin, să se aşeze în patru labe, era singura modalitate de a-şi folosi eficient slabele forţe rămase. Glonţul a pornit, dar de astă dată n-a atins pe nimeni. Spaima fulminantă nu i-a pus pe fugă, dimpotrivă, le-a dat energia care le lipsea. O clipă mai târziu erau la adăpost, se apropiaseră cât se putea de peretele lateral al uşii salonului, numai o împuşcătură foarte piezişă i-ar putea nimeri, dar era îndoielnic că orbul cu contabilitatea ar fi fost specialist în balistică, chiar în cea elementară, încercaseră să ridice trupurile, dar fuseseră nevoiţi să renunţe. Nu puteau decât să le târască, o dată cu ei venea, pe jumătate uscat, ca tras de un brici, sângele vărsat, şi altul, proaspăt, care curgea încă din răni, Cine sunt, au întrebat cei care-i aşteptau, Cum putem şti, dacă nu-i vedem, spuse bătrânul cu legătură neagră, Nu mai putem sta aici, spuse cineva, dacă se hotărăsc să încerce să iasă vom avea mai mulţi răniţi, spuse cineva, Sau morţi, spuse medicul, nu le simt pulsul. Au purtat trupurile de-a lungul coridorului ca o armată în retragere, în hol s-au oprit, aici s-ar spune că s-au hotărât să-şi facă tabăra, dar adevărul e altul, pur şi simplu i-au părăsit şi ultimele puteri, aici rămân, nu mai pot. E momentul să recunoaştem că s-ar putea să pară surprinzător faptul că orbii cei răi, înainte atât de asupritori şi agresivi, cu atâta uşurinţă şi cu atâta plăcere brutali, nu fac acum decât să se apere, ridicând baricade şi trăgând de la adăpost, de parcă le-ar fi teamă să iasă la luptă în câmp deschis, faţă în faţă, ochi în ochi. Ca toate lucrurile din viaţă, şi acesta are o explicaţie, după tragica moarte a primului lor şef, slăbise în salon spiritul de disciplină şi simţul supunerii, marea greşeală a orbului cu contabilitatea a fost să creadă că e de ajuns să pună mâna pe pistol ca să aibă puterea în buzunar, or, rezultatul a fost exact contrar, de câte ori trage, glonţul îl nimereşte pe el, cu alte cuvinte, fiecare împuşcătură este o fracţiune de autoritate pierdută, e de văzut ce-o să se întâmple când muniţia se va termina de tot. Aşa cum haina nu-1 face pe om, nici sceptrul nu-1 face pe rege, e un adevăr pe care se cuvine să nu-1 uităm. Şi dacă sceptrul regal e acum în mâna orbului cu contabilitatea, trebuie spus că regele, deşi mort, deşi îngropat chiar în salon, şi prost, la numai trei palme sub podea, nu poate fi uitat, i se observă cel puţin după miros puternica prezenţă. Intre timp a răsărit luna. Prin uşa holului care dă spre curtea exterioară intră o luminozitate difuză care creşte treptat, trupurile de pe jos, moarte două dintre ele, celelalte încă vii, capătă încet volum, desen, trăsături, personalitate, toată povara ororii fără nume, atunci soţia medicului înţelese că n-avea nici un sens, dacă a avut vreodată, să meargă mai departe cu minciuna că e oarbă, evident, aici nimeni nu se mai poate salva, orbire e şi asta, să trăieşti într-o lume unde s-a terminat speranţa. Putea deci să spună cine sunt morţii, acesta e asistentul farmacist, acesta e cel care a spus că orbii vor trage în plin, amândoi au avut dreptate într-un anume fel, şi nu e cazul să mă întrebaţi cum de ştiu cine sunt, răspunsul e simplu, Văd. Unii dintre cei prezenţi aici o ştiau şi tăcuseră, alţii bănuiau şi acum îşi vedeau bănuielile confirmate, neaşteptată a fost indiferenţa celorlalţi, şi totuşi, gândindu-ne mai bine, nu trebuie să ne mirăm, în alt moment revelaţia ar fi provocat o tulburare enormă, o emoţie fără frâu, ce noroc pe tine, cum ai reuşit să scapi de dezastrul universal, ce nume au picăturile pe care ţi le pui în ochi, dă-mi adresa medicului tău, ajută-mă să ies din închisoarea asta, dar acum nu mai conta, în moarte, orbirea e la fel pentru toată lumea. Oricum nu mai puteau sta aici, fără nici o apărare, până şi barele de la paturi rămăseseră în urmă, pumnii n-ar folosi la nimic. Conduşi de soţia medicului, au târât cadavrele pe platforma exterioară a scării şi le-au lăsat acolo sub lună, sub albul lăptos al astrului, albi pe dinafară, negri în sfârşit pe dinăuntru. Să ne întoarcem în saloane, spuse bătrânul cu legătură neagră, vom vedea mai târziu ce se mai poate organiza. A spus-o, erau cuvinte nebuneşti de care nimeni n-a mai făcut caz. Nu s-au împărţit pe grupuri după provenienţă, s-au întâlnit şi s-au recunoscut pe drum, pornind unii spre aripa dreaptă, alţii spre aripa stângă, au venit împreună până aici soţia medicului şi femeia care spusese Unde vei merge tu, voi merge şi eu, dar nu asta era ideea pe care o avea acum în minte, dimpotrivă, dar n-a vrut să vorbească despre ea, jurămintele nu se îndeplinesc întotdeauna, uneori se întâmplă din slăbiciune, alteori din pricina unei forţe superioare pe care n-am contat.

  A trecut o oră, luna a urcat pe cer, foamea şi teama alungă somnul, nimeni nu doarme în saloane. Dar nu sunt singurele motive. Fie din cauza însufleţirii produse de recenta bătălie, deşi dezastruos pierdută, ori dintr-o pricină nedefinită, ceva care pluteşte în aer, orbii sunt neliniştiţi. Nimeni nu se încumetă să iasă pe coridoare, dar interiorul fiecărui salon e un stup populat doar de trântori, gângănii bâzâitoare, după cum se ştie, puţin înclinate spre ordine şi metodă, nu s-a auzit să fi făcut ceva pentru a trăi ori să se fi gândit vreun pic la viitor, chiar dacă, în cazul orbilor, oameni bătuţi de soartă, ar fi nedrept să-i acuzăm c-ar fi profitori sau paraziţi. Profitând de care firimitură, sugând ce băutură, trebuie să fim atenţi la comparaţii, să nu le născocim uşuratice. Totuşi, nu există regulă care să nu-şi aibă excepţia, şi aceasta n-a lipsit, în persoana unei femei care, de cum a intrat în salon, al doilea pe dreapta, s-a apucat să scotocească prin bulendre până când a găsit un obiect mic pe care 1-a strâns în mână, ca şi cum voia să-1 ascundă să nu fie văzut de ceilalţi, vechile obiceiuri sunt greu de uitat, chiar când vine o clipă când le credem complet pierdute. Aici, unde ar fi trebuit să fie unul pentru toţi şi toţi pentru unul, am putut vedea cum cei puternici au smuls cu cruzime pâinea de la gura celor slabi, iar acum această femeie, aducându-şi aminte că are o brichetă în geantă, dacă în învălmăşeală n-a pier-dut-o, s-a dus nerăbdătoare s-o caute şi cu grijă o ascunde, parcă ar fi o condiţie a propriei supravieţuiri, nu-i trece prin minte că poate vreunul dintre tovarăşii ei de nenoroc mai are pe undeva o ultimă ţigară, dar n-o poate fuma pentru că îi lipseşte flăcăruia necesară. Oricum n-ar mai avea timp s-o ceară. Femeia a ieşit fără să scoată o vorbă, nici la revedere, nici adio, merge pe coridorul pustiu, trece pe lângă uşa primului salon, nimeni dinăuntru n-a observat-o, traversează holul, coborând, luna a desenat şi a colorat' un heleşteu de lapte pe dalele podelei, acum femeia a ajuns în cealaltă aripă, iar un coridor, destinaţia ei e în fund, în linie dreaptă, nu poate greşi. In plus, aude nişte voci chemând-o, expresie figurată, ce-i ajunge la urechi e tărăboiul nelegiuiţilor din ultimul salon, sărbătoresc victoria în bătălie mâncând bunătăţi şi bând pe alese, să ni se ierte exagerarea intenţionată, să nu uităm că, în viaţă, totul e relativ, pur şi simplu, mănâncă şi beau din ce mai au şi să trăiască tot ce-i vechi, ce le-ar place şi celorlalţi să-şi bage botul, dar nu pot, între ei şi mâncare e o baricadă de opt paturi şi un pistol încărcat. Femeia stă în genunchi la intrarea în salon, chiar lângă paturi, trage încet păturile afară, apoi se ridică, face la fel cu cele de deasupra, la al treilea, la al patrulea pat, braţul nu-i mai ajunge, nu contează, fitilele sunt pregătite, acum doar să le aprindă, îşi mai aminteşte cum trebuie să regleze bricheta ca să producă o flacără lungă, iat-o, un mic pumnal de lumină, vibrant ca vârful unui foarfece, începe cu patul de deasupra, flacăra linge cu sârg jegul de pe ţesătură, în sfârşit, se aprinde, acum patul de la mijloc, acum patul de jos, femeia îşi simte mirosul propriului păr pârlit, trebuie să aibă grijă, ea dă foc rugului, nu ea trebuie să moară, aude ţipetele blestemaţilor dinăuntru, în acest moment se gândi, Dar dacă au apă, dacă reuşesc să-1 stingă, disperată, se băgă sub primul pat, plimbă bricheta de-a lungul saltelei, aici, dincolo, atunci, deodată, flăcările se multiplicară, transformându-se într-o singură perdea arzătoare, un şuvoi de apă reuşi să treacă prin ele, căzu peste femeie, dar degeaba, acum propriul ei trup alimentează văpaia. Cum e oare înăuntru, nimeni nu poate risca să intre, însă imaginaţia uneori ne poate ajuta, focul sare cu viteză din pat în pat, vrea să se întindă în toate culcuşurile în acelaşi timp, şi reuşeşte, blestemaţii şi-au irosit fără minte şi fără folos puţina apă pe care o aveau, acum încearcă să ajungă la ferestre, dezechili-brându-se se cocoaţă pe paturile unde focul încă n-a ajuns, dar deodată focul e acolo, ei se rostogolesc, cad, focul e şi acolo, căldura face geamurile să crape, se fac ţăndări, aerul proaspăt intră şuierând şi înteţeşte incendiul, ah, da, să nu uităm, ţipetele de furie şi spaimă, urletele de durere şi agonie, le-am pomenit, remarcaţi, oricum, vor fi tot mai puţine, femeia cu bricheta, de exemplu, tace de mult timp.

  În clipa asta, ceilalţi orbi aleargă deja îngroziţi pe coridoarele pline de fum, Foc, foc, ţipă, se poate observa pe viu cât de prost au fost gândite şi organizate aceste aglomeraţii umane, azil, spital şi casă de nebuni, observaţi că fiecare pat, în parte, cu barele lui ascuţite de fier, poate să devină o capcană mortală, gândiţi-vă la groaznicele consecinţe ale faptului că n-au decât o uşă saloanele cu patruzeci de persoane, în afara celor care dorm pe jos, dacă focul ajunge acolo mai întâi şi le astupă ieşirea, nu scapă nimeni. Din fericire, cum istoria umană a tot dovedit, adeseori un lucru rău aduce ceva bun, se vorbeşte mai puţin de lucrurile rele aduse de cele bune, aşa sunt contradicţiile lumii noastre, unele merită mai multă consideraţie decât altele, în acest caz, lucrul bun a constat tocmai în faptul că saloanele n-au decât o uşă, din acest motiv focul care i-a ars pe blestemaţi a rămas la ei atâta timp, dacă dezordinea n-a devenit mai mare, poate că nu va trebui să deplângem pierderea altor vieţi. Evident, mulţi orbi sunt călcaţi în picioare, îmbrânciţi, pocniţi, este efectul panicii, un efect natural, putem spune, aşa e natura animală, cea vegetală s-ar comporta la fel dacă n-ar fi toate acele rădăcini care o prind de pământ, şi ce frumos ar fi să vedem copacii din crâng fugind de incendiu. De refugiul curţii interioare au profitat orbii care au avut ideea să deschidă ferestrele de pe coridoare dând spre ea. Au sărit, s-au împiedicat, au căzut, plâng şi ţipă, dar deocamdată sunt la adăpost, să sperăm că focul, când va ruina acoperişul şi va azvârli în aer un vulcan de flăcări şi de tăciuni arzători, nu se va gândi să se întindă în coroanele copacilor, în cealaltă aripă, spaima e asemănătoare, orbului îi e destul să-i miroasă a fum şi, pe dată, crede că focul e chiar lângă el, ceea ce s-ar putea să nu fie adevărat, curând coridorul s-a umplut de oameni, dacă nimeni nu va face ordine, va fi o tragedie, într-o clipă, cineva îşi aduse aminte că soţia medicului are ochi care încă văd, unde e, întreabă, ea să ne spună ce se petrece, încotro s-o luăm, unde eşti, sunt aici, doar acuma am reuşit să ies din salon, vina e a băieţelului strabic, nu ştia nimeni unde a dispărut, acum e aici, îl ţin bine de mână, ar trebui să-mi smulgeţi braţul ca să-i dau drumul, cu cealaltă mână ţin mâna soţului meu, apoi vine fata cu ochelari negri, apoi bătrânul cu legătură pe ochi, unde e unul e şi celălalt, iar apoi primul orb, iar apoi soţia lui, cu toţii laolaltă, strânşi ca solzii într-un con, pe care, sper, nici acest foc nu va reuşi să-1 frângă. între timp, câţiva orbi de aici au urmat exemplul celor din cealaltă aripă, au sărit în curtea interioară, nu pot să vadă că cea mai mare parte a clădirii din faţă e acum o văpaie, dar simt pe faţă şi pe mâini răsuflarea arzătoare care vine dintr-acolo, deocamdată acoperişul mai rezistă, frunzele arborilor se zbârcesc încet. Atunci cineva strigă, Ce facem aici, de ce nu ieşim, răspunsul venit din mijlocul mării de capete n-a avut nevoie decât de trei cuvinte, Acolo sunt soldaţii, însă bătrânul cu legătură neagră spuse, Mai bine mor de un glonţ decât în flăcări, părea glasul experienţei, de aceea poate că nu el a vorbit, poate, prin gura lui, a vorbit femeia cu bricheta, care n-a avut norocul să fie atinsă de un ultim glonţ tras de orbul cu contabilitatea. Atunci soţia medicului spuse, Daţi-mi voie să trec, voi vorbi eu cu soldaţii, nu pot să ne lase să murim aşa, soldaţii au şi ei sentimente. Graţie speranţei că soldaţii ar avea şi ei sentimente, s-a putut deschide în înghesuială un canal strimt, pe unde soţia medicului a avansat cu greutate, trăgându-i după ea pe ai săi. Fumul îi astupa vederea, curând va fi la fel de oarbă ca ceilalţi. Pe hol abia se putea pătrunde. Uşile care dădeau spre curte fuseseră sparte, orbii care se refugiaseră acolo îşi dăduseră repede seama că locul nu e sigur, voiau să iasă, împingeau, dar cei din partea cealaltă se opuneau, încercau să nu se urnească din loc, deocamdată era mai puternică spaima că vor ajunge înaintea soldaţilor, însă când forţele îi vor lăsa, când focul se va apropia, bătrânul cu legătură neagră are dreptate, mai bine să mori de un glonţ. N-a fost nevoie să aştepte atât, soţia medicului reuşi în sfârşit să iasă pe platformă, era practic pe jumătate goală, cu amândouă mâinile ocupate nu se putuse apăra de cei care voiau să se alăture micului grup avan-sând, să prindă, cum s-ar spune, trenul din mers, soldaţii vor căsca ochii când li se va ivi în faţă cu sânii pe jumătate dezgoliţi. Acum nu mai era luna cea care ilumina spaţiul vast şi gol care se întindea până la poartă, ci fulgerul violent al incendiului. Soţia medicului strigă, Vă rugăm, pentru numele lui Dumnezeu, lăsaţi-ne să ieşim, nu trageţi. Nimeni nu-i răspunse. Reflectorul rămase stins, nici o siluetă nu se mişca, încă temătoare, soţia medicului coborî două trepte, Ce se întâmplă, întrebă soţul ei, ea nu răspunse, nu-i venea să creadă. Cobori celelalte trepte, se îndreptă spre poartă, trăgând după sine băieţelul strabic, soţul şi compania, nu mai era nici un dubiu, soldaţii plecaseră, sau au fost duşi orbi şi ei, orbi cu toţii până la urmă.

  Atunci, pentru a simplifica, se întâmplă totul în acelaşi timp, soţia medicului anunţă cu glas tare că erau liberi, acoperişul de pe aripa stângă se prăbuşi cu un bubuit îngrozitor, împroşcând flăcări în toate direcţiile, orbii năvăliră în curte ţipând, unii n-au reuşit, au rămas înăuntru, striviţi sub pereţi, alţii au fost călcaţi în picioare până au devenit o masă informă şi sângerândă, focul care s-a întins deodată va preschimba totul în cenuşă. Poarta e larg deschisă, nebunii ies.

  I se spune unui orb, Eşti liber, i se deschide poarta care îl despărţea de lume, Du-te, eşti liber, îi spunem noi iar, dar el nu pleacă, a rămas încremenit în mijlocul străzii, el şi ceilalţi, sunt înspăimântaţi, nu ştiu unde să meargă, nu se poate compara viaţa dintr-un labirint raţional, cum este, prin definiţie, o casă de nebuni, şi aventura, fără o mână călăuzitoare nici zgardă de câine, în labirintul dezordonat al oraşului, unde memoria nu ajută la nimic, căci nu e în stare să arate decât imaginea locurilor şi nu drumurile până acolo. Postaţi în faţa clădirii care acum arde de la un capăt la altul, orbii simt pe faţă valurile intense de căldură ale incendiului, le primesc ca pe ceva care într-un anume fel îi protejează, aşa cum pereţii fuseseră înainte, în acelaşi timp închisoare şi siguranţă. Stau împreună, înghesuiţi unii într-alţii, ca o turmă, niciunul nu vrea să fie oaia pierdută, pentru că ştiu dinainte că nici un păstor nu-i va căuta. Focul scade treptat, luna luminează din nou, orbii încep să se neliniştească, nu pot să rămână aici, Veşnic, spuse unul dintre ei. Cineva întrebă dacă era zi sau noapte, motivul incongruentei curiozităţi se află imediat, De unde ştim că nu vin să ne aducă mâncarea, poate a fost o încurcătură, o întârziere, s-a întâmplat şi altă dată, Dar soldaţii nu mai sunt aici, Asta nu înseamnă nimic, poate au plecat pentru că n-au mai fost necesari, Nu înţeleg, De exemplu, pentru că boala nu se mai ia, Sau pentru că i s-a descoperit leacul, Ce bine ar fi, Ce facem, Eu stau aici până se face ziuă, Şi cum o să ştii tu că e zi, După soare, după căldura soarelui, Dacă cerul nu e înnorat, Vor trece atâtea ore că la un moment dat va fi zi. Frânţi de oboseală, mulţi orbi s-au aşezat pe jos, alţii, şi mai slăbiţi, s-au lăsat pur şi simplu să cadă, răcoarea nopţii îi va face probabil să-şi revină, dar e sigur că, în ceasul când se va ridica tabăra, nu se vor ridica şi toţi năpăstuiţii, au rezistat până acum, sunt ca alergătorul de maraton care s-a prăbuşit cu trei metri înainte de ţintă, de fapt, e limpede că toate vieţile se termină înainte de vreme. S-au aşezat de asemenea, ori s-au întins pe jos, orbii care încă aşteaptă ca soldaţii, sau alţii în locul lor, crucea roşie e o ipoteză, să le aducă mâncarea şi celelalte lucruri necesare vieţii, dezamăgirea, pentru aceştia, va veni puţin mai târziu, e singura deosebire. Iar dacă cineva a crezut că s-a descoperit un leac pentru orbirea noastră, nu pare totuşi mai mulţumit.

  Din alte motive s-a gândit soţia medicului, şi le-a spus-o tovarăşilor ei, c-ar fi bine să aştepte să se termine noaptea, Urgenţa acum e să găsim de mâncare, dar pe întuneric nu va fi uşor, Ai vreo idee unde suntem, întrebă soţul, Mai mult sau mai puţin, Departe de casă, Destul. Ceilalţi au dorit şi ei să afle la ce distanţă se aflau casele lor, şi-au spus adresele, iar soţia medicului le-a explicat cu aproximaţie, băieţelul strabic n-a reuşit să-şi aducă aminte, nu e de mirare, de o bună bucată de vreme nu mai strigă după mama. Dacă vor merge din casă în casă, de la cea mai apropiată la cea mai depărtată, prima va fi a fetei cu ochelari negri, a doua a bătrânului cu legătură neagră, apoi a soţiei medicului, şi, în sfârşit, a primului orb. Vor urma fără îndoială acest itinerar pentru că tânăra cu ochelari negri a cerut să fie condusă acasă, când se va putea, Nu ştiu ce se întâmplă cu părinţii mei, a spus, această sinceră preocupare arată cât de nefondate sunt, de fapt, prejudecăţile celor care neagă posibilitatea existenţei sentimentelor puternice, incluzându-1 pe cel filial în cazurile, din păcate numeroase, de comportamente anormale, în special în planul moralităţii publice. Noaptea s-a răcorit, incendiul nu mai are mare lucru de ars, căldura care se desprinde încă din rug nu e suficientă ca să-i încălzească pe orbii înfriguraţi, aflaţi mai departe de intrare, cum e cazul soţiei medicului şi al grupului ei. Stau aşezaţi alături, foarte apropiaţi, cele trei femei şi băiatul la mijloc, cei trei bărbaţi împrejur, dacă i-ar vedea cineva, ar spune că aşa s-au născut, par un singur trup, cu o singură răsuflare şi o singură foame. Unul câte unul au adormit, un somn uşor din care au fost treziţi de câteva ori pentru că unii orbi, ieşind din toropeală, se sculau în picioare şi se poticneau, somnambuli, de acest accident uman, unul a rămas, putea să doarmă aici la fel ca oriunde. Când s-a ivit ziua, mai urcau din ruine doar câteva coloane subţiri de fum, dar n-au durat mult, în curând a început să plouă, o ploaie măruntă, o simplă pulbere, desigur, dar persistentă, la început abia dacă atingea pământul încins, se transforma imediat în aburi, dar, continuând, se ştie, apă moale pe jăratic, cade atât încât îl stinge, rima s-o pună altcineva. Unii dintre orbii de aici au oarbă nu numai vederea, ci şi mintea, altfel nu se poate explica raţionamentul încâlcit prin care au ajuns la concluzia că jinduita mâncare, dacă plouă, nu vine. N-au putut fi lămuriţi că premisa era greşită şi că greşită trebuia să fie deci şi concluzia, n-a fost de nici un folos să li se spună că nu venise încă ora micului dejun, disperaţi s-au aruncat pe pământ plângând, Nu vine, plouă, nu vine, repetau, dacă ruinele ar avea nişte condiţii minime de locuit, pe dată ar redeveni casa de nebuni dinainte. Orbul care rămăsese peste noapte după ce s-a împiedicat n-a mai putut să se scoale, încovrigat, parcă ar fi vrut să protejeze ultimul strop de căldură din pântece, nu se mişcă, în ciuda ploii care devenise mai deasă. E mort, spuse soţia medicului, iar noi mai bine să plecăm de aici cât mai avem putere. S-au ridicat cu greu, clătinându-se, ameţiţi, încleştându-se unii de ceilalţi, apoi se ordonară într-un şir, în frunte cea care are ochi de văzut, imediat cei care, neavând ochi, nu văd, fata cu ochelari negri, bătrânul cu legătură neagră, băieţelul strabic, soţia primului orb, soţul ei, medicul merge la coadă. Drumul pe care au luat-o duce în centrul oraşului, dar nu asta intenţionează soţia medicului, ea vrea să găsească rapid un loc unde să-i poată lăsa la adăpost pe cei care o urmează şi să plece singură să caute de mâncare. Străzile sunt pustii, e încă devreme, ori din pricina ploii, care cade tot mai puternică. Sunt gunoaie pretutindeni, unele magazine au uşile deschise, însă majoritatea sunt închise, înăuntru nu pare să fie lume, nici lumină. Soţia medicului se gândi că ar fi o idee bună să-şi lase tovarăşii într-unul dintre magazine, memorând cu grijă numele străzii, numărul uşii, să nu cumva să-i piardă la întoarcere. Se opri, îi spuse fetei cu ochelari negri, Aşteptaţi-mă aici, nu vă mişcaţi, se duse să privească prin uşa de sticlă a unei farmacii, i se păru că vede siluete culcate, bătu în geam, o umbră se mişcă, bătu din nou, alte siluete începură să se mişte încet, cineva se ridică, întorcându-şi faţa în direcţia de unde venea zgomotul, Sunt orbi cu toţii, se gândi soţia medicului, dar nu pricepu de ce erau aici, poate era familia farmacistului, dar, în acest caz, de ce nu stăteau acasă, mai confortabil decât pe duşumeaua tare, poate păzeau magazinul, de cine, şi, fiind mărfurile ceea ce sunt, pot salva, dar şi ucide. Se îndepărtă, puţin mai încolo privi în interiorul altui magazin, văzu alţi oameni întinşi pe jos, femei, bărbaţi, copii, câţiva păreau că se pregătesc să iasă, unul veni la uşă, întinse braţul afară şi spuse, Plouă, Tare, a fost întrebarea dinăuntru, Da, trebuie să aşteptăm să vedem dacă se mai potoleşte, bărbatul, era un bărbat, stătea la doi paşi de soţia medicului, nu-i simţise prezenţa, de aceea a tresărit auzind, Bună ziua, se pierduse obiceiul de a da bună ziua, nu numai pentru că zilele orbilor, de fapt, nu sunt niciodată bune, ci şi pentru că nimeni nu mai poate fi complet sigur că zilele nu sunt seri sau nopţi, şi, dacă acum, într-o aparentă contradicţie cu ce-am spus adineauri, aceşti oameni se trezesc mai mult sau mai puţin o dată cu dimineaţa, asta se întâmplă pentru că unii au orbit doar de puţine zile şi încă nu şi-au pierdut complet simţul succesiunii zilelor şi a nopţilor, a somnului şi a veghii. Bărbatul spuse, Plouă, apoi, Cine eşti dumneata, Nu sunt de aici, Cauţi mâncare, Da, n-am mâncat de patru zile, Şi cum ştii că sunt patru zile, Presupun, Eşti singură, Sunt cu soţul meu şi cu câţiva prieteni, Câţi sunteţi, în total, şapte, Dacă vă gândiţi să staţi cu noi, nici o şansă, suntem mulţi, Suntem doar în trecere, De unde veniţi, Am fost internaţi de când a început orbirea, Ah, da, carantina, n-a folosit la nimic, De ce spui asta, V-au lăsat să plecaţi, A fost un incendiu şi atunci ne-am dat seama că soldaţii care ne păzeau au dispărut, Şi aţi plecat, Da, Soldaţii voştri trebuie să fi fost ultimii care au orbit, toată lumea e oarbă, Toată lumea, tot oraşul, toată ţara, Dacă mai vede cineva, nu spune, îşi ţine gura, De ce nu staţi acasă la voi, Pentru că nu ştim unde este, Nu ştiţi, Dar dumneata, ştii unde ţi-e casa, Eu, soţia medicului era pe punctul de a răspunde că tocmai se îndrepta într-acolo împreună cu soţul şi cu ceilalţi, aveau nevoie doar să mănânce ceva ca să-şi refacă forţele, dar, în aceeaşi clipă, văzu clar toată situaţia, acum, vreun orb care a ieşit din casă, numai printr-o minune ar mai reuşi s-o găsească, nu era ca pe vremuri, când orbii puteau oricând să se bazeze pe ajutorul vreunui trecător, fie pentru a traversa o stradă, fie pentru a regăsi drumul cel bun în cazul că se abătuseră fără să-şi dea seama de la ruta obişnuită, Ştiu doar că e departe, rosti, Dar nu eşti în stare să ajungi acolo, Nu, Vezi, asta mi se întâmplă şi mie, asta li se întâmplă tuturor, voi, care aţi fost în carantină, aveţi multe de învăţat, nu ştiţi ce uşor rămâi fără casă, Nu înţeleg, Cei care merg în grup, ca noi, ca aproape toată lumea, când trebuie să căutăm de mâncare suntem nevoiţi să mergem împreună, e singurul mod de a nu ne pierde unii de alţii, şi, mergând cu toţii, cum nimeni nu rărnâne de pază, e aproape sigur, presupunând că reuşim să regăsim casa, că e deja ocupată de un alt grup care nici el n-a mai reuşit să-şi regăsească propria casă, ca într-o moară care se învârte, la început au fost ceva lupte, dar am înţeles fără întârziere că noi, orbii, n-avem nimic ce-am putea numi al nostru, cum s-ar spune, cu excepţia lucrurilor pe care le ducem cu noi, Soluţia ar fi să rămâneţi într-un magazin de mâncare, cât ar dura, cel puţin n-ar mai trebui să ieşiţi, Cine ar face aşa ceva n-ar mai avea nici un minut de linişte, şi ar fi lucrul cel mai puţin grav care 1-ar aştepta, spun asta pentru că am auzit de cazul unora care au încercat, s-au închis, au zăvorit uşile, dar n-au reuşit să ascundă mirosul de mâncare, flămânzii s-au adunat afară, şi cum cei dinăuntru n-au deschis, au dat foc magazinului, a fost învăţătură de minte, eu n-am văzut, mi s-a povestit, în orice caz a fost învăţătură de minte, din câte ştiu, nimeni n-a mai îndrăznit, Şi lumea trăieşte în case, în apartamente, Ba da, dar tot aia, prin casa mea trebuie să fi trecut o sumedenie de oameni, nu ştiu dacă o vom mai găsi vreodată, şi, în această situaţie, e mult mai practic să dormi în magazine, la parter, sau în magazii, nu mai trebuie să urcăm şi să coborâm scările, S-a oprit ploaia, spuse soţia medicului, S-a oprit ploaia, le repetă bărbatul celor dinăuntru. Auzind aceste cuvinte, s-au ridicat cei care stăteau încă întinşi pe jos, şi-au adunat lucrurile, rucsacuri, valijoare, saci de pânză şi de plastic, de parcă ar fi plecat în expediţie, şi era adevărat, mergeau la vânătoare de hrană, unul după altul au ieşit din magazin, soţia medicului observă că erau bine înfofoliţi, deşi culorile hainelor nu se potriveau una cu alta, pantalonii ori erau atât de scurţi încât lăsau gleznele la vedere, ori atât de lungi încât aveau tivul îndoit, însă de frig nu aveau a se teme, unii bărbaţi aveau gabardină sau pardesiu, două femei purtau haine lungi de blană, umbrelele nu se zăreau, poate pentru că sunt incomode, cu spiţele ameninţând mereu ochii. Grupul, vreo cincisprezece persoane, se îndepărtă. De-a lungul străzii se iveau alte grupuri, şi oameni izolaţi, rezemaţi de ziduri, se vedeau bărbaţi scăpând de exigenţa matinală a vezicii, femeile preferau protecţia automobilelor abandonate, înmuiate de ploaie, excrementele, ici şi colo, se întindeau pe trotuar.

  Soţia medicului se întoarse lângă ai săi, care instinctiv se adăpostiseră sub copertina unei patiserii de unde ieşea un miros de frişca acrită şi alte putrefacţii, Să mergem, rosti, am găsit un adăpost, şi i-a condus în magazinul de unde ieşiseă ceilalţi. Mobilierul magazinului era intact, marfa nu era de mâncat sau îmbrăcat, se vedeau frigidere, maşini de spălat, de rufe şi de vase, cuptoare obişnuite şi cu microunde, blendere, storcătoare, aspiratoare, mixere, o mie şi una de invenţii domestice menite să facă viaţa mai uşoară. Atmosfera era plină de mirosuri grele, făcând absurdă invariabila culoare albă a obiectelor. Odihniţi-vă, spuse soţia medicului, eu merg după mâncare, nu ştiu unde o voi găsi, aproape, departe, n-am idee, aşteptaţi răbdători, afară sunt grupuri, dacă vrea cineva să intre, spuneţi-i că locul e ocupat, va fi destul ca să plece, ăsta e obiceiul, Merg cu tine, spuse bărbatul, Nu, mai bine merg singură, trebuie să aflăm cum se trăieşte acum, din câte am auzit, toată lumea e oarbă, Atunci, spuse bătrânul cu legătură neagră, e ca şi cum am fi tot în spitalul de nebuni, Nu există comparaţie, ne putem mişca în voie, mâncarea se va rezolva, nu vom muri de foame, trebuie să fac rost şi de haine, am rămas în zdrenţe, ea avea cea mai mare nevoie, aproape goală de la brâu în sus. îşi sărută bărbatul, simţi în clipa aceea ca o durere în inimă, Te rog, orice s-ar întâmpla, chiar dacă vrea cineva să intre, nu plecaţi de aici, şi dacă veţi fi daţi afară, deşi nu cred să se întâmple, dar să prevedem orice ipoteză, rămâneţi lângă uşă, împreună, până mă întorc eu. îi privi cu ochii plini de lacrimi, uită-te la ei, depindeau de ea aşa cum depind copiii mici de mamă, Dacă eu îi las baltă, se gândi, nu-i trecu prin minte că toţi afară erau orbi şi trăiau, ar trebui să orbească şi ea, ca să înţeleagă că te obişnuieşti cu orice, mai ales dacă nu mai eşti om, şi chiar dacă n-ai ajuns aşa departe, iată-1 pe băieţelul strabic, de pildă, care nici nu-şi mai strigă mama. Ieşi pe stradă, privi şi memora numărul uşii, numele magazinului, acum trebuia să vadă cum se numeşte strada, la colţ, nu ştia până unde o va duce căutarea mâncării, şi ce fel de mâncare, putea s-o aştepte la trei uşi distanţă sau la trei sute, n-avea voie să se rătăcească, nu va putea întreba pe nimeni care e drumul, cei care pe vremuri vedeau acum erau orbi, iar ea, care putea să vadă, n-ar şti unde se află. Soarele se ivise printre nori, strălucea în bălţile dintre gunoaie, se vedea mai bine iarba crescând printre pietrele caldarâmului. Erau mai mulţi oameni. Cum se orientează, se întrebă soţia medicului. Nu se orientau, mergeau paralel cu clădirile, cu braţele întinse în faţă, se loveau tot timpul unii de alţii ca furnicile pe potecă, dar nu se auzeau proteste, nici nu era nevoie să vorbească, una dintre familii se desprindea de perete, înainta de-a lungul celei care venea din sens opus, şi astfel se deplasau şi îşi continuau drumul până la viitoarea întâlnire. Din când în când se opreau şi adulmecau la intrarea în magazine, încercând să simtă dacă venea vreun miros de alimente, oricare ar fi fost, apoi mergeau mai departe, coteau după câte un colţ, dispăreau din faţa privirilor, curând apărea de acolo un alt grup, nu aveau aerul de a fi găsit ce căutau. Soţia medicului se putea mişca mai rapid, nu-şi pierdea timpul intrând în magazine să vadă dacă aveau produse comestibile, însă îşi dădu seama repede că nu va fi uşor să găsească suficiente provizii, puţinele băcănii pe care le-a întâlnit în drum păreau devorate pe dinăuntru, erau ca nişte coji goale.

  Se îndepărtase mult de locul unde îşi lăsase soţul şi companionii, traversând iar şi iar străzi, bulevarde, pieţe, când se pomeni în faţa unui supermarket. înăuntru, aspectul era acelaşi, rafturi goale, tejghele dărâmate, printre ele colcăiau orbii, cei mai mulţi în patru labe, măturând cu palma podeaua imundă, aşteptând să găsească ceva bun de folosit, o cutie de conserve care a rezistat la loviturile care au încercat s-o deschidă, un pachet de orice, un cartof, chiar zdrobit, o bucată de pâine, chiar tare ca piatra. Soţia medicului se gândi, Ar trebui totuşi să fie ceva, e enorm. Un orb se ridică de pe jos văitându-se, un ciob de sticlă i se înfipsese în genunchi, sângele îi curgea pe picior. Orbii din grup îl înconjurară, Ce s-a întâm-plat, ce s-a întâmplat, şi el le spuse, O bucată de sticlă, în genunchi, Care, Stângul, una dintre oarbe se lăsă pe vine, Atenţie, să nu fie pe aici şi alte cioburi, bâjbâi, pipăi, ca să deosebească un picior de altul, Am găsit, spuse, încă stă drept, unul dintre orbi începu să râdă, Păi, dacă stă drept, profită, râseră şi ceilalţi, fără deosebire între bărbaţi şi femei. Apropiindu-şi degetul mare şi cel arătător ca pe un cleşte, e un gest natural care nu trebuie învăţat, oarba extrase ciobul, apoi legă genunchiul cu o cârpă pe care o scoase din sacoşa pe care o ţinea pe umăr, în sfârşit, contribui cu propria ei glumă la buna dispoziţie generală, Nu mai e nimic de făcut, nu mai e drept, toţi au râs, iar rănitul replică, Când o să ai nevoie, putem încerca să vedem ce altceva se îndreaptă, sigur nu sunt în acest grup soţi şi soţii, o dată ce nimeni nu pare scandalizat, or fi cu toţii oameni cu obiceiuri libere şi uniuni fără complexe, dacă nu cumva tocmai cei doi sunt soţ şi soţie, de unde încrederea, însă, de fapt, nu par, n-ar vorbi în public în asemenea termeni. Soţia medicului privi de jur împrejur, ce mai era încă utilizabil era disputat cu lovituri care aproape întotdeauna se pierdeau în aer şi cu îmbrânceli care nu alegeau între prieteni şi adversari, uneori obiectul încăierării le scăpa din mâini şi ajungea pe podea, aşteptând să se împiedice cineva de el, Aici n-o nimeresc, se gândi, folosind un cuvânt care nu făcea parte din vocabularul ei, demonstrându-se încă o dată că forţa şi natura circumstanţelor au o mare influenţă asupra lexicului, să ne gândim la militarul care a zis rahat când a fost somat să se predea, absolvind astfel de delictul de proastă educaţie izbucniri viitoare în situaţii mai puţin periculoase. Aici n-o nimeresc, se gândi din nou, se pregătea să iasă, când un alt gând, providenţial, îi trecu prin minte, într-un loc ca ăsta trebuie să existe o magazie, nu zic o magazie mare, asta o fi altundeva, probabil departe, ci o rezervă cu anumite produse mai cerute, însufleţită de idee, porni în căutarea uşii închise care ar fi putut s-o ducă în peştera comorii, toate erau însă deschise, înăuntru aceeaşi devastare, aceiaşi orbi scormonind prin aceleaşi gunoaie, în sfârşit, pe un coridor întunecat, unde lumina zilei de-abia se strecura, văzu ceea ce părea un ascensor de marfa. Uşile metalice erau închise, şi alături era o altă uşă, netedă, glisantă, Pivniţa, îşi spuse, orbii care au ajuns până aici au găsit drumul barat, şi-au dat probabil seama că e un ascensor, dar nu s-a gândit nimeni că ar fi normal să existe şi o scară, pentru momentele când cade energia electrică, ca acum. împinse uşa glisantă şi primi aproape simultan două impresii puternice, mai întâi, întunericul profund prin care trebuia să coboare ca să ajungă în pivniţă, şi, imediat, mirosul inconfun-dabil al produselor alimentare, chiar când sunt închise în recipiente pe care le numim ermetice, dintotdeauna, foamea a avut un simţ al mirosului foarte ascuţit, din cele care traversează orice barieră, ca al câinilor. Făcu imediat cale întoarsă, ca să adune din gunoaie pungile de plastic de care avea nevoie ca să transporte mâncarea, în timp ce se întreba, Fără lumină, cum am să ştiu ce iau, ridică din umeri, această preocupare era prostească, problema ei, având în vedere starea de debilitate în care ajunsese, era acum dacă avea destulă putere să care pungile încărcate, să repete tot drumul pe care venise, atunci îi veni în minte o idee oribilă, dacă nu reuşeşte să se întoarcă acolo unde o aştepta bărbatul ei, ştia numele străzii, nu-1 uitase, dar făcuse atâtea ocoluri, disperarea o paraliza, apoi, încet, ca şi cum creierul imobil s-ar fi pus în sfârşit în mişcare, se văzu pe sine însăşi aplecată peste o hartă a oraşului, căutând cu vârful degetului itinerarul mai scurt, ca şi cum ar fi avut două perechi de ochi, unii care o priveau văzând harta, ceilalţi care vedeau harta şi drumul. Coridorul era în continuare pustiu, ce noroc, din cauza nervozităţii, uitase să închidă uşa. O închise în urma ei, găsindu-se acum cufundată într-un întuneric total, la fel de oarbă ca şi orbii care erau afară, diferenţa stătea numai în culoare, dacă, într-adevăr, albul şi negrul sunt culori. Lipindu-se de perete, începu să coboare scara, dacă locul acesta n-ar fi secretul care este, iar cineva ar veni urcând din adâncuri, ar trebui să procedeze cum văzuse pe stradă, să înainteze prelingându-se pe lângă imprecisa substanţă a celuilalt, temându-se poate pentru un moment că peretele nu va continua, îmi pierd minţile, se gândi, şi ar fi avut de ce, coborând acum într-o groapă tenebroasă, fără lumină şi fără speranţa s-o vadă, până unde, depozitele subterane de obicei nu sunt înalte, primul rând de trepte, Acum ştiu ce înseamnă să fii orb, al doilea rând de trepte, O să ţip, o să ţip, al treilea rând de trepte, bezna e ca o pastă groasă care i s-a lipit de faţă, ochii i s-au transformat în bulgări de smoală, Ce este în faţa mea, şi, imediat, un alt gând şi mai înspăimântător, Dar cum voi găsi la întoarcere scara, se dezechilibra brusc şi se văzu obligată să se aplece, ca să nu se prăbuşească, pierzându-şi aproape cunoştinţa bâigui, E curat, se referea la podea, i se părea admirabil, o podea curată, încetul cu încetul începu să-şi revină, simţea nişte dureri surde în stomac, nu erau o noutate, dar, în acest moment, în trupul ei parcă nu exista nici un alt organ viu, poate că sunt acolo, dar nu vor să se manifeste, inima, da, inima, răsuna ca o tobă imensă, fără încetare bătând orbeşte în întuneric, încă de la începutul primei bezne, pântecele unde a fost creată, până la ultima, acolo unde se va opri. Ţinea încă în mână pungile de plastic, nu le dăduse drumul, acum nu trebuia decât să le umple, calm, un depozit nu e un loc pentru fantome şi dragoni, aici nu e decât întuneric, iar întunericul nu muşcă şi nu insultă, iar scara o voi găsi, chiar dacă am să fac înconjurul complet al acestei fundături. Hotărâtă, vru să se ridice, dar îşi aminti că era la fel de oarbă ca orbii, mai bine să procedeze ca ei, să înainteze târâş până când o să dea peste ceva, rafturi încărcate de mân-care, orice ar fi, doar să poată fi mâncat aşa cum e, fără a fi fiert sau pregătit altminteri în bucătărie, nu e vremea de fantezii.

  Spaima reveni, insidioasă, de îndată ce înainta câţiva metri, poate că se înşală, chiar înaintea ei, poate, invizibil, un dragon o aşteaptă cu botul larg căscat. Sau vreo fantomă cu mâna întinsă, s-o ducă în lumea cumplită a morţilor, care niciodată nu sfârşesc să moară, pentru că întotdeauna vine cineva să-i învie. Apoi, prozaic, cu o infinită, resemnată tristeţe, se gândi că locul unde ajunsese nu era un depozit de mâncare, ci un garaj, i se păru chiar că simte miros de benzină, aşa se păcăleşte spiritul când se lasă pradă monştrilor pe care el însuşi i-a creat, în clipa aceea, mâna ei atinse ceva, nu erau degete vâscoase de fantomă, nu era limba fierbinte şi gâtlejul dragonului, atinsese un metal rece, o suprafaţă verticală, netedă, şi ghici, fără să ştie că aşa se numea, că era vorba de piciorul unei armături de etajeră. Bănuia că trebuie să fie şi alte etajere asemenea acesteia, paralele, cum era obiceiul, acum trebuia să descopere unde se aflau produsele alimentare, nu aici, mirosul nu înşală, e detergent. Fără să se mai gândească la greutatea de a găsi scara, începu să parcurgă rafturile, pipăind, mirosind, agitând. Erau ambalaje de carton, recipiente de sticlă şi de plastic, borcane mici, medii şi mari, cutii probabil de conserve, diverse containere, flacoane, punguţe, tuburi. Umplu la întâmplare două pungi, O fi totul mâncare, se întreba, neliniştită. Trecu la alte etajere, şi la cea de-a doua neprevăzutul se întâmplă, mâna oarbă, care nu putea să vadă unde merge, atinse şi răsturnă nişte cutiuţe. Inima soţiei medicului aproape se opri, auzind zgomotul cutiilor izbindu-se de pământ, Sunt chibrituri, se gândi. Tremurând de emoţie, se aplecă, îşi plimbă mâinile pe podea şi găsi, e un miros care nu poate fi confundat cu nici un altul, zgomotul beţişoarelor când agităm cutia, capacul când alunecă, asprimea hârtiei impregnate, pe care e fosforul, frecarea capului scobitorii, în sfârşit, deflagraţia flăcăruii, spaţiul dimprejur, o difuză sferă luminoasă ca un astru în ceaţă, Doamne, lumina există şi eu am ochi s-o văd, lăudată fie lumina. De acum înainte, culesul va fi simplu. A început cu cutiile de chibrituri, şi a umplut aproape o pungă, Nu e nevoie să le iau pe toate, îi spunea vocea bunului simţ, însă ea nu-i dădu atenţie, apoi flăcările tremurătoare ale chibriturilor au început să-i arate rafturile, încolo, încoace, curând pungile s-au umplut, prima a trebuit golită pentru că nu conţinea nimic bun, celelalte duceau destulă bogăţie ca să cumpere tot oraşul, nu e de mirare diferenţa de valori, să ne amintim că a fost odată un rege care a vrut să-şi dea regatul pe un cal, ce n-ar da el dacă ar muri de foame şi i-am arăta aceste pungi de plastic. Scara e aici, drumul e drept. Mai întâi, totuşi, soţia medicului se aşeză pe jos, deschise o pungă cu cârnaţi, alta cu felii de pâine neagră, o sticlă de apă, şi, fără remuşcări, se apucă să mănânce. Dacă n-ar mânca acum, n-ar avea putere să poarte povara acolo unde e necesară, ea este cea care hrăneşte. Când termină, îşi puse pungile pe braţ, trei de fiecare parte, şi, cu mâinile ridicate, aprinse chibrituri până ajunse la scară, apoi urcă cu greutate, mâncarea n-a trecut încă de stomac, are nevoie de timp să ajungă la muşchi şi la nervi, în acest caz, ce-a rezistat mai bine e capul. Uşa glisantă alunecă fără zgomot, Dacă e cineva pe coridor, se întrebase soţia medicului, ce mă fac. Ar putea, ajungând la ieşire, să se întoarcă spre interior şi să strige, E mâncare în fundul coridorului, o scară care duce la magazia din pivniţă, profitaţi, am lăsat uşa deschisă. Ar fi putut s-o facă, dar n-a făcut-o. Aju-tându-se cu umărul, închise uşa, îşi spunea că era mai bine să tacă, să ne închipuim ce s-ar întâmplă, orbii alergând ca nebunii, ar fi ca la casa de nebuni când a izbucnit incendiul, s-ar rostogoli pe scări, călcaţi şi zdrobiţi de cei care le calcă pe urme, şi ei ar cădea, nu e totuna să pui piciorul pe o treaptă tare sau pe un trup alunecos. Şi când mâncarea se va termina, mă voi putea întoarce să mă iau, se gândi. Luă pungile în mână, respiră adânc şi avansa pe coridor. N-o vor vedea, dar mirosul, Cârnatul, ce proastă am fost, va fi ca o urmă vie. Strânse din dinţi, îşi încleşta mâinile pe pungi, Trebuie s-o iau la fugă, îşi spuse, îşi aminti de orbul rănit la picior de un ciob, Dacă mi se întâmplă acelaşi lucru, dacă nu observ şi calc pe un ciob, poate am uitat că această femeie e desculţă, n-a avut încă timp să meargă la magazinele de pantofi, cum fac orbii din oraş, care, deşi nevăzători nefericiţi, îşi pot alege încălţămintea pe pipăite. Trebuia să alerge şi porni. La început încercă să se strecoare printre grupurile de orbi, străduindu-se să nu-i atingă, dar asta o obliga să meargă mai încet, să se oprească să-şi aleagă drumul, îndeajuns ca să se desprindă din ea o aură de miros, nu sunt aureole numai cele parfumate şi eterice, curând un orb ţipă, Cine mănâncă aici cârnaţi, cuvintele nici nu erau bine rostite că soţia medicului renunţă la toate precauţiile şi se lansă într-o cursă nebună, împin-gând, răsturnând, lovind, un scapă cine poate care ar merita o critică severă, nu aşa te porţi cu orbii, sunt şi aşa destul de amărâţi.

  Ploua torenţial când ajunse pe stradă. Mai bine aşa, se gândi, gâfâind, cu picioarele tremurând, se va simţi mai puţin mirosul. Cineva smulsese ultima zdreanţă care de-abia o acoperea de la brâu în sus, acum mergea cu pieptul descoperit, pe el, lustral, cuvânt ales, curgea apa cerului, ea nu era libertatea mânând poporul, pungile, din fericire pline, atârnă prea greu, ca să le poţi duce înălţate ca pe un steag. Sunt şi inconveniente, pentru că excitantele arome călătoresc la nivelul nasului câinilor, cum ar fi putut lipsi, acum fără stăpâni care să-i îngrijească şi să-i alimenteze, s-a strâns aproape o haită pe urmele soţiei medicului, să sperăm că niciunul dintre animale nu se va gândi să-şi vâre dinţii în plastic ca să-i testeze rezistenţa. Pe o ploaie ca asta, puţin lipseşte să devină potop, ar fi de aşteptat ca oamenii să stea la adăpost, aşteptând să se potolească vremea. Totuşi, nu e aşa, peste tot se văd orbi cu gura deschisă întoarsă spre văzduh, astâmpărându-şi setea, depozitând apă în toate colţurile trupului, alţi orbi, mai prevăzători şi mai înţelepţi, ţin în mână căldări, oale şi cratiţe, le ridică spre cerul generos, e adevărat că Dumnezeu dă norul în funcţie de sete. Soţiei medicului nu-i trecuse prin cap posibilitatea că, din robinetele caselor, s-ar putea să nu curgă nici o picătură din preţiosul lichid, e defectul civilizaţiei, ne obişnuim cu confortul apei din ţevi, adusă la domiciliu, şi uităm că pentru aşa ceva trebuie să existe oameni care să deschidă şi să închidă valvele de distribuţie, staţiile care au nevoie de energie electrică, computerele care reglează -debitele şi administrarea rezervelor, dar pentru toate lipsesc ochii. Lipsesc şi pentru a vedea acest tablou, o femeie încărcată cu pungi de plastic, păşind pe o stradă inundată, printre gunoaie putrede şi excremente de om şi de animale, printre automobile şi camioane abandonate în plină cale publică, unele cu roţile înconjurate de iarbă, şi orbii, orbii cu gura căscată, deschizându-şi ochii spre cerul alb, pare de necrezut că poate ploua dintr-un asemenea cer. Soţia medicului citeşte tăbliţele cu numele străzilor, îşi aminteşte de unele, de altele nu, şi vine un moment când înţelege că s-a dezorientat, rătă-cindu-se. Nu încape îndoială, s-a rătăcit. Ocoli un colţ, apoi altul, nu mai recunoaşte nici străzile, nici numele lor, atunci, disperată, se lăsă să cadă pe pământul infect, îmbibat de noroi negru, şi, golită de forţe, de toate forţele, izbucni în plâns. Câinii o înconjurară, adulmecară pungile, dar fără convingere, ca şi cum ar fi trecut ceasul mesei, unul îi linge faţa, poate că din copilărie s-a obişnuit să şteargă lacrimile. Femeia îi atinge capul, îi trece mâna pe spinarea muiată şi îşi plânge restul de lacrimi ţinându-1 în braţe. Când, în sfârşit, şi-a ridicat ochii, de o mie de ori fie binecuvântat zeul intersecţiilor, a văzut că avea în faţă o hartă mare, din cele pe care departamentele municipale de turism le răspândesc prin centrul oraşelor, mai ales pentru folosul şi liniştea vizitatorilor, care doresc nu numai să poată spune unde au fost, dar au nevoie să ştie şi unde sunt. Acum, fiind toată lumea oarbă, pare uşor să consideri rău folosiţi banii cheltuiţi, totuşi trebuie să ai răbdare, să laşi timpul să lucreze, trebuia să fi învăţat, o dată pentru totdeauna, că destinul urmează multe meandre până ajunge undeva, numai el ştie cât de greu i-o fi fost să aducă aici această hartă, ca să-i arate unei femei unde se află. Nu era atât de departe cât crezuse, se abătuse însă în altă direcţie, acum trebuie s-o iei pe strada asta până în piaţă, numeri două străzi la stânga, apoi coteşti pe prima la dreapta, asta e strada pe care o cauţi, numărul nu 1-ai uitat. Câinii au rămas în urmă, ceva le-a distras atenţia pe drum, sau sunt foarte obişnuiţi cu cartierul şi nu vor să-1 lase, doar câinele care îi sorbise lacrimile a însoţit-o pe cea care le-a plâns, întâlnirea între femeie şi hartă, atât de bine pregătită de destin, includea probabil şi un câine. Oricum, au intrat împreună în magazin, câinele lacrimilor nu s-a mirat văzând oameni întinşi pe jos, nemişcaţi de parcă ar fi murit, se obişnuise, uneori îl lăsau să doarmă între ei, şi când venea timpul să se scoale, erau aproape întotdeauna vii. Treziţi-vă, dacă dormiţi, aduc mâncare, a spus soţia medicului, mai întâi însă a închis uşa, să n-o audă cineva care trecea pe stradă. Băieţelul strabic a fost primul care a ridicat capul, n-a putut face mai mult, slăbiciunea nu-1 lasă, ceilalţi au mai întârziat, visau că sunt pietre, şi nimeni nu ignoră cât de adânc le e somnul, o simplă plimbare pe câmp o demonstrează, acolo dorm, pe jumătate îngropate, aşteptând nu se ştie ce trezire. Are, totuşi, cuvântul mâncare puteri magice, mai ales când foamea presează, până şi câinele lacrimilor, care nu cunoaşte limbajul, începu să dea din coadă, mişcarea instinctivă îl făcu să-şi aducă aminte că încă nu-şi îndeplinise una din obligaţiile câinilor uzi, se scutură cu violenţă, stropind totul de jur împrejur, pentru ei e simplu, îşi poartă blana ca pe o haină. Apă binecuvântată din cea mai eficace, coborând direct din cer, picăturile ajutară pietrele să se transforme în persoane, în timp ce soţia medicului participa la metamorfoză, deschizând una după alta pungile de plastic. Nu toate miroseau a ce conţineau, dar aroma unui colţ de pâine tare era deja, vorbind elevat, însăşi esenţa vieţii. Toţi s-au trezit în sfârşit, le tremură mâinile, chipurile sunt nerăbdătoare, atunci medicul, aşa cum i se întâmplase înainte câinelui lacrimilor, îşi aminteşte cine este, Aveţi grijă, nu e bine să mâncăm mult, poate să ne facă rău, Foamea ne face rău, spuse primul orb, Fii atent la ce spune domnul doctor, îl mustră nevasta, şi bărbatul tăcu, gândindu-se cu o umbră de ranchiună, El nu se pricepe nici măcar la ochi, nedrepte cuvinte, dacă vom ţine seama că medicul nu e mai puţin orb decât ceilalţi, ca dovadă nici nu şi-a dat seama că nevasta lui era goală de la brâu în sus, ea i-a cerut haina să se acopere, ceilalţi orbi îşi îndreptară ochii în direcţia ei, însă era prea târziu, dacă se uitau înainte.

  În timp ce mâncau, femeia îşi povesti aventurile, din tot ce i se întâmplase şi făcuse nu spuse totuşi că lăsase uşa magaziei închisă, nu era foarte sigură de motivele umanitare pe care le invocase, în schimb, le relată episodul orbului care-şi înfipsese ciobul în genunchi, toţi râseră cu poftă, nu toţi, bătrânul cu legătură neagră se mulţumi să schiţeze un zâmbet obosit, iar băieţelul strabic n-avea urechi decât pentru zgomotul pe care îl făcea mestecând. Câinele lacrimilor îşi primi şi el partea, pe care o plăti imediat, lătrând furios când cineva de afară veni să zgâlţâie uşa cu violenţă. Oricine a fost n-a insistat, se spunea că umblă câini turbaţi, ca turbare îmi ajunge că nu văd unde-mi calcă picioarele. Liniştea s-a întors, şi atunci, când s-a potolit prima foame, soţia medicului a povestit conversaţia cu bărbatul care ieşise chiar din acest magazin să vadă dacă plouă. Apoi conchise, Dacă ce mi-a spus el e adevărat, nu putem fi siguri că ne vom găsi casele aşa cum le-am lăsat, nici măcar nu ştim dacă vom reuşi să intrăm, vorbesc despre cei care au uitat să-şi ia cheile când au plecat, sau care le-au pierdut, noi, de exemplu, nu le avem, au rămas în incendiu, ar fi imposibil să le găsim în mijlocul ruinelor, pronunţă cuvântul şi i se păru că vede flăcările învăluind foarfecele, arzând mai întâi sângele uscat care mai era pe el, muşcându-i apoi tăişul, vârfurile ascuţite, tocin-du-le, şi, încetul cu încetul, măcinându-le, moi, informe, n-ai crede că acest obiect a putut străpunge gâtul cuiva, când focul îşi va termina treaba va fi cu neputinţă de descoperit, în masa unică de metal topit, unde e foarfecele şi unde cheile. Cheile, spuse medicul, sunt la mine, şi, băgându-şi cu dificultate trei degete într-un buzunar al pantalonilor zdrenţuiţi, lângă cusătură, extrase dinăuntru un inel mic cu trei chei, Cum de sunt la tine, le-am pus în geanta care a rămas acolo, Le-am scos, m-am temut să nu se piardă, m-am gândit că e mai sigur să le am'tot timpul la mine, şi, într-un fel, aşa credeam că, într-o zi, ne vom întoarce acasă, E bine că avem cheile, dar s-ar putea să găsim uşa spartă, Poate că nici măcar n-au încercat. Pentru o clipă, uitaseră de ceilalţi, dar acum era nevoie să ştie, despre toţi, ce se întâmplase cu cheile lor, prima care a vorbit a fost fata cu ochelari negri, Părinţii mei au rămas acasă când a venit ambulanţa după mine, nu ştiu ce s-a întâmplat cu ei, apoi a vorbit bătrânul cu legătură neagră, Eram acasă când am orbit, au bătut la uşă, stăpâna casei mi-a spus că veniseră nişte infirmieri să mă ia, nu era momentul să mă gândesc la chei, mai lipsea soţia primului orb, dar ea spuse, Nu ştiu, nu-mi aduc aminte, ştia, îşi amintea, nu voia să spună că atunci când se văzuse brusc oarbă, expresie absurdă, dar înrădăcinată, pe care n-am reuşit s-o evităm, ieşise din casă ţipând, strigând după vecine, cele care mai erau încă în clădire s-au ferit să-i sară în ajutor, iar ea, care atât de decisă şi de capabilă se arătase când nefericirea dăduse peste bărbatul ei, se purta acum nebuneşte, abandonând casa cu uşa larg deschisă, n-a avut nici măcar ideea să ceară s-o lase să se întoarcă înăuntru, doar un minut, cât să închid uşa şi mă întorc. Pe băieţelul strabic nu 1-a întrebat nimeni unde era cheia de la casă, bietul copil n-a reuşit încă să-şi amintească nici măcar unde stă. Atunci soţia medicului atinse uşor mâna fetei cu ochelari negri, începem cu casa ta, care e cea mai aproape, dar înainte avem nevoie de haine şi de pantofi, nu putem umbla aşa murdari şi zdrenţăroşi. Făcu o mişcare ca să se ridice, dar observă că băieţelul strabic; acum sătul, cu stomacul plin, adormise din nou. Spuse, să ne odihnim, să dormim puţin, mai târziu ne ducem să vedem ce ne aşteaptă, îşi scoase fusta udă, apoi, ca să se încălzească, se apropie de bărbatul ei, la fel au făcut şi primul orb şi nevasta lui, Tu eşti, întrebase el, ea îşi amintea de casă şi suferea, n-a spus Consolează-mă, dar el a înţeles, nu se ştie însă ce sentiment a mânat-o pe fata cu ochelari negri să pună un braţ peste umărul batonului cu legătură neagră, dar a făcut-o, şi au stat aşa, ea dormind, el nu. Câinele s-a culcat la uşă, împie-dicând trecerea, e un animal aspru şi nesuferit când nu trebuie să şteargă lacrimi.

  S-au îmbrăcat şi s-au încălţat, însă n-au descoperit cum să se spele, dar deja sunt foarte deosebiţi de ceilalţi orbi, culorile hainelor, în ciuda relativei sărăcii a ofertei, pentru că, aşa cum se spune de obicei, fructele, când sunt alese, se potrivesc între ele, e avantajul de a avea cu noi pe cineva care ne sfătuieşte, Pune-ţi asta, se potriveşte mai bine cu pantalonii, dungile nu merg cu bulinele, detalii de acest fel, bărbaţilor, probabil le-ar fi tot una, dar şi fata cu ochelari negri şi soţia primului orb au dorit să ştie neapărat ce culori şi ce modele purtau, astfel, cu ajutorul imaginaţiei, se vor putea vedea pe ele însele, în ce priveşte încălţămintea, toţi au fost de acord că trebuie să primeze comoditatea asupra frumuseţii, va să zică, nici vorbă de barete sau tocuri înalte, nici vorbă de antilopă sau de lac, în starea în care sunt străzile ar fi o prostie, ce merge sunt cizmele de cauciuc, complet impermeabile, până la jumătatea piciorului, uşor de pus şi de scos, sunt cele mai bune pentru a umbla prin noroaie. Din păcate, nu s-au găsit cizme de acest fel pentru toţi, băieţelul strabic, de exemplu, n-a găsit nici o pereche pe măsura lui, picioarele îi înotau chiar şi în cele mai mici, aşa că a trebuit să se mulţumească cu nişte pantofi de sport fără un scop bine definit, Ce coincidenţă, ar spune mama lui, acolo unde se află, celui care i-ar povesti ce s-a întâmplat, dacă vedea, exact la fel ar fi ales şi el. Bătrânul cu legătură neagră, care avea picioarele mai curând mari decât mici, rezolvă problema punându-şi nişte bascheţi speciali pentru jucători de doi metri şi extremităţi pe măsură. E adevărat că acum pare cam ridicol, parcă ar avea nişte papuci albi, dar acest ridicol durează puţin, în mai puţin de zece minute pantofii vor fi foarte murdari, aşa se întâmplă cu toate lucrurile în viaţă, cu puţină răbdare, timpul le rezolvă.

  Ploaia s-a oprit, nu mai sunt orbi cu gura deschisă. Umblă de colo-colo, nu ştiu ce să facă, rătăcesc pe străzi, dar niciodată prea mult timp, că merg sau stau pe loc, pentru ei e totuna, cu excepţia căutării hranei, nu au alte scopuri, muzica s-a terminat, n-a fost niciodată atâta linişte în lume, cinematografele şi teatrele sunt de folos numai celor care au rămas fără casă şi au renunţat s-o mai caute, unele săli de spectacole, cele mai mari, au fost folosite pentru carantină când guvernul, sau ce rămânea treptat din el, mai credea că răul-alb ar putea fi stopat cu instrumente şi trucuri care atât de inutile au fost în trecut împotriva febrei galbene şi a altor epidemii pestifere, dar s-a terminat, aici n-a fost nevoie de un incendiu. Cât despre muzee, te doare sufletul, ţi se frânge inima, atâta lume, da, zic bine lume, toate tablourile, toate sculpturile fără nimeni care să se uite la ele. Ce aşteaptă orbii din oraş nu se ştie, ar aştepta vindecarea dacă ar mai crede în ea, dar speranţa s-a risipit când a devenit public că orbirea nu cruţase pe nimeni, nu mai rămăsese nici o privire sănătoasă în stare să se uite prin lentila'unui microscop, fuseseră părăsite toate laboratoarele, unde nu le rămânea bacteriilor altă soluţie de supravieţuire decât să se devoreze între ele. La început, mulţi orbi, însoţiţi de rude care îşi păstraseră vederea şi simţul familiei, s-au îndreptat spre spitale, dar n-au găsit decât medici orbi luând pulsul bolnavilor care nu vedeau, ascultându-le spinarea şi pieptul, atât puteau face, mai aveau încă auz. Apoi, împinşi de foame, bolnavii, cei care mai puteau umbla, au început să fugă din spitale, ieşeau să moară pe stradă, lăsaţi în părăsire, familiile, dacă mai aveau, dispăruseră, iar apoi, ca să fie îngropaţi, nu era suficient să se împiedice cineva de ei, la întâmplare, trebuiau să înceapă să miroasă urât, şi, chiar şi aşa, doar dacă muriseră într-un loc frecventat. Nu e de mirare că sunt atâţia câini, unii seamănă acum cu hienele, petele de pe blană sunt ca de putreziciune, aleargă chirciţi, parcă s-ar teme că cei morţi şi devoraţi ar reveni la viaţă ca să-i facă să plătească ruşinea de a-i fi muşcat pe cei fără apărare. Cum o fi oare lumea, întrebase bătrânul cu legătură neagră, iar soţia medicului răspunsese, Nu e nici o deosebire între afară şi înăuntru, între aici şi acolo, între cei puţini şi cei mulţi, între ceea ce trăim şi ceea ce va trebui să trăim, Dar oamenii cum sunt, întrebă fata cu ochelari negri, Sunt ca nişte fantome, asta trebuie să fie o fantomă, să fii sigur că viaţa există, pentru că o spun patru simţuri, şi să n-o poţi vedea, Sunt multe maşini, întrebă primul orb, care nu poate uita că i-au furat-o pe a lui, E un cimitir. Nici medicul, nici soţia primului orb nu puseră întrebări, la ce bun, dacă răspunsurile vor fi pe potriva acestora. Băieţelului strabic îi ajunge satisfacţia că poartă pantofii la care a visat întotdeauna, aproape că nu-1 întristează că nu-i poate vedea. Din acest motiv, probabil, nu seamănă cu o fantomă. Şi la fel de puţin ar merita să numim hienă câinele lacrimilor care se ţine după soţia medicului, nu urmează miros de carne moartă, însoţeşte ochii care ştie bine că sunt vii.

  Casa fetei cu ochelari negri nu e departe, dar acestor înfometaţi de o săptămână abia acum încep să le revină forţele, de aceea merg aşa de încet, ca să se odihnească sunt obligaţi să se aşeze pe jos, n-a meritat să-şi bată atâta capul cu alegerea culorilor şi a desenului, dacă atât de repede hainele devin imunde. Strada unde locuieşte fata cu ochelari negri e scurtă şi îngustă, aşa se explică de ce nu sunt automobile, se putea trece, în sens unic, dar nu era spaţiu de staţionare, era interzis. Că nu erau nici oameni era de înţeles, pe asemenea străzi rareori se vede ziua vreun suflet, La ce număr locuieşti, întrebă soţia medicului, La şapte, stau la etajul doi, pe stânga. O fereastră era deschisă, în alte vremuri ar fi fost un semn aproape sigur că era cineva acasă, acum nu mai poţi şti. Soţia medicului spuse, Să nu mergem cu toţii, urcăm numai noi două, voi aşteptaţi jos. Se vedea că uşa de jos fusese forţată, era clar că broasca fusese smulsă, o bucată mare de lemn se separase complet de uşă. Soţia medicului se feri să vorbească despre asta. O lăsă să meargă înainte pe fata cu ochelari negri, ea ştia drumul, nu-i păsa de penumbra în care era cufundată scara. Cu nervozitatea grabei, fata cu ochelari negri se împiedică de două ori, dar consideră că cel mai bine era să se ia singură în râs, Închipuieşte-ţi, o scară pe care înainte eram în stare s-o urc şi s-o cobor cu ochii închişi, aşa sunt expresiile gata făcute, n-au sensibilitate faţă de subtilităţile sensului, aceasta, de exemplu, ignoră diferenţa între a închide ochii şi a fi orb. Pe palierul de la etajul doi, uşa căutată era închisă. Fata cu ochelari negri îşi plimbă mâna pe marginea uşii până găsi butonul soneriei, Nu e lumină, îi aminti soţia medicului, şi aceste trei cuvinte, care nu făceau decât să repete ce ştia toată lumea, fata le ascultă ca pe o veste proastă. Bătu la uşă, o dată, de două ori, a treia oară cu violenţă, cu pumnii, striga, Mămico, tăticule, dar nu venea nimeni să deschidă, diminutivele drăgăstoase nu zdruncinau realitatea, n-a venit nimeni să-i spună, Scumpa mea copilă, în sfârşit, te-ai întors, credeam că n-o să te mai vedem niciodată, intră, intră, şi această doamnă, prietena ta, casa e cam dezordonată, nu băgaţi în seamă, uşa era tot închisă, Nu e nimeni, spuse fata cu ochelari negri, şi izbucni în plâns rezemată de uşă, cu capul pe braţele încrucişate, ca şi cum întreg trupul ar fi implorat o disperată milă, dacă n-am fi învăţat noi destule despre cât e de complicat sufletul omenesc, ne-am mira că-şi iubeşte aşa de mult părinţii, cu asemenea expresii de durere, o fată cu moravuri aşa de libere, deşi nu e departe cine a afirmat că nu există şi n-a existat niciodată vreo contradicţie între una şi alta. Soţia medicului încercă s-o consoleze, dar n-avea prea multe de spus, se ştie că oamenilor le-a devenit imposibil să rămână prea mult timp în casele lor, Putem să-i întrebăm pe vecini, sugeră, dacă e vreunul, Da, să-i întrebăm, spuse fata cu ochelari negri, dar în vocea ei nu era nici o speranţă. Au bătut mai întâi la uşa de vizavi, de unde nu răspunse nimeni. La etajul de deasupra, ambele uşi erau deschise. Apartamentele fuseseră jefuite, dulapurile cu haine erau goale, în locurile pentru păstrat mâncarea nu se vedea nici urmă. Erau semne că trecuse de curând un grup cu siguranţă rătăcitor, aşa cum toţi erau acum mai mult sau mai puţin, mutându-se mereu din casă în casă, din absenţă în absenţă.

  Au coborât la primul etaj, soţia medicului bătu cu nodurile degetelor în uşa cea mai apropiată, se lăsă o tăcere în aşteptare, apoi o voce răguşită întrebă, bănuitoare, Cine e acolo, fata cu ochelari negri se grăbi să spună, Sunt eu, vecina de la etajul doi, îmi caut părinţii, ştiţi unde sunt, ce s-a întâmplat cu ei, întrebă. Se auziră paşi târşâiţi, uşa se deschise şi apăru o bătrână scheletică, numai piele şi os, lividă, cu o enormă claie de păr alb nepieptănat. Un amestec greţos de mirosuri de mucegai şi putreziciune le făcu pe cele două femei să se dea înapoi. Bătrână căsca ochii, îi avea aproape albi, Nu ştiu nimic despre părinţii tăi, au venit să-i ridice a doua zi după ce te-au luat pe tine, atunci încă vedeam, Mai e cineva în clădire, Din când în când aud lume care urcă şi coboară pe scară, dar sunt de afară, din aceia care doar dorm aici, Şi părinţii mei, Ţi-am spus că nu ştiu nimic, Şi soţul dumneavoastră, fiul, nora, Şi pe ei i-au luat, Şi pe dumneavoastră, nu, de ce, Pentru că m-am ascuns, Unde, închipuieşte-ţi, la tine în casă, Cum aţi reuşit să intraţi, Prin spate, pe scara de incendiu, am spart un geam şi am deschis uşa pe dinăuntru, cheia era în broască, Dar cum aţi reuşit de atunci să trăiţi singură în casă, întrebă soţia medicului, Cine mai e aici, tresări bătrână întorcând capul, E o prietenă, e din grupul meu, spuse fata cu ochelari negri, Şi problema nu e doar că aţi fost singură, mâncarea, cum aţi reuşit să faceţi rost de mâncare în tot timpul ăsta, insistă soţia medicului, Nu sunt proastă, m-am descurcat, Dacă nu vreţi, nu spuneţi, eram pur şi simplu curioasă, Vă spun, vă spun, mai întâi am fost în toate apartamentele din clădire să adun câtă mâncare mai era, cea care se strica am mâncat-o imediat, pe cealaltă am păstrat-o, Mai aveţi ceva, întrebă fata cu ochelari negri, Nu, s-a terminat, răspunse bătrână cu o subită expresie de neîncredere în ochii orbi, turnură care, în asemenea situaţii, întotdeauna se întâmplă să fie folosită, deşi e, de fapt, complet lipsită de rigoare, pentru că ochii, ochii propriu-zişi n-au nici o expresie, nici măcar când au fost smulşi, sunt două bile inerte, pleoapele, genele şi sprâncenele trebuie să se ocupe de diversele elocvente şi retorici vizuale, însă faima le revine ochilor, Atunci, din ce trăiţi acum, întrebă soţia medicului, Moartea umblă pe străzi, dar, în curţi, viaţa nu s-a terminat, spuse bătrână misterios, Ce vreţi să spuneţi, In curţi sunt verze, sunt iepuri, sunt găini, sunt şi flori, dar astea nu se pot mânca, Şi cum procedaţi, Depinde, câteodată strâng nişte varză, alteori prind un iepure sau o găină, Mâncaţi carnea crudă, La început aprin-deam focul, după aceea m-am obişnuit cu carnea crudă, şi tulpinile de varză sunt dulci, n-aveţi grijă că de foame n-o să moară fata mamei mele. Se dădu înapoi doi paşi, aproape dispăru în întunericul casei, doar ochii albi străluceau, şi spuse de acolo, Dacă vrei să te duci acasă, intră, te las să treci. Fata cu ochelari negri voia să spună nu, mulţumesc, ce rost are, dacă părinţii mei nu sunt, dar brusc simţi nevoia să-şi vadă camera, să-mi văd camera, ce prostie, sunt oarbă, cel puţin să-mi trec mâinile pe pereţi, să ating plapuma, perna unde se odihnea capul meu nebun, mobilele, poate pe comodă mai este încă vaza de flori de care-şi amintea, dacă bătrână n-a aruncat-o pe jos, de furie că nu poate s-o mănânce. Spuse, Atunci, dacă îmi daţi voie, profit de ofertă, sunteţi foarte amabilă, Intră, intră, dar ştii că mâncare n-o să găseşti acolo, iar cea pe care o am e puţină şi pentru mine, pe lângă asta nu ţi-ar face bine, nu cred că-ţi place carnea crudă, Nu vă faceţi probleme, avem de mâncare, Ah, aveţi de mâncare, în cazul ăsta, ca plată pentru favoarea pe care ţi-o fac, lasă-mi şi mie, O să vă lăsăm, n-aveţi grijă, spuse soţia medicului. Trecuseră de coridor, putoarea devenise insuportabilă, în bucătărie, abia atinsă de lumina slabă de afară, erau piei de iepure pe jos, pene de găină, oase, iar pe masă, într-o farfurie plină de sânge uscat, bucăţi de carne de nerecunoscut, ca şi cum ar fi fost mestecate de multe ori, Dar iepurii, găinile, ce mănâncă, întrebă soţia medicului, Verze, ierburi, resturi, spuse bătrâna, Resturi, ce fel de resturi, Orice fel, chiar şi de carne, Găinile şi iepurii mănâncă şi carne, Iepurii încă nu, dar găinile înnebunesc de plăcere, animalele sunt ca oamenii, se obişnuiesc până la urmă cu orice. Bătrâna se mişca sigură pe ea, fără să se poticnească, dădu la

  0 parte un scaun din drum ca şi cum 1-ar fi văzut, apoi arătă uşa care dădea spre scara de incendiu, Pe acolo, aveţi grijă, să nu alunecaţi, balustrada nu e prea sigură, Şi uşa, întrebă fata cu ochelari negri, Uşa trebuie doar împinsă, cheia e la mine, e pe aici pe undeva, E a mea, vru să spună tânăra, dar, în aceeaşi clipă, se gândi că nu i-ar fi de nici un folos în cazul că părinţii ei sau altcineva în numele lor le-au luat pe celelalte, de la uşa din faţă, nu putea să-i ceară vecinei s-o lase să treacă de câte ori voia să intre şi să iasă. Simţi o uşoară strângere de inimă, oare pentru că intra în propria-i casă, oare pentru că părinţii nu sunt acolo, oare pentru că.

  Bucătăria era curată şi ordonată, praful de pe mobile nu era excesiv, alt avantaj al vremii ploioase, pe lângă faptul că ajutase să crească verzele şi ierburile, de fapt, curţile, văzute de sus,

  1 se păruseră soţiei medicului nişte jungle în miniatură. Or fi liberi iepurii, se întrebă, sigur că nu, probabil continuă să trăiască în cuşcă, aşteptând mâna oarbă care le va aduce frunzele de varză şi care, după aceea, îi înşfacă de urechi şi îi scoate de acolo în timp ce ei dau din picioare, în timp ce cu mâna cealaltă oarba pregăteşte lovitura care le va disloca vertebrele de lângă craniu. Memoria fetei cu ochelari negri o condusese prin interiorul casei, ca şi bătrâna de la etajul de dedesubt nu se împiedică, nici nu avu ezitări, patul părinţilor era desfăcut, trebuie să fi venit după ei dimineaţa, se aşeză pe el plângând, soţia medicului se aşeză lângă ea, îi spuse, Nu plânge, ce alte cuvinte se pot spune, ce sens au lacrimile când lumea şi-a pierdut tot sensul. In camera fetei, pe comodă, era o vază cu flori uscate, apa se evaporase, într-acolo se îndreptară mâinile oarbe, degetele atinseră petalele moarte, ce fragilă e viaţa, dacă o abandonăm. Soţia medicului deschise fereastra, privi în stradă, erau acolo cu toţii, aşezaţi pe pământ, aşteptând cu răbdare, câinele lacrimilor a fost singurul care a ridicat capul, 1-a înştiinţat auzul lui fin. Cerul, din nou acoperit, începea să se întunece, noaptea se apropia. Se gândi că astăzi nu e nevoie să caute un adăpost pentru a dormi, vor rămâne aici, Bătrânei n-o să-i placă să-i trecem cu toţii prin casă, murmură, în acest moment, fata cu ochelari negri o atinse pe umăr, spunea, Cheile sunt în broască, nu le-au luat. Dificultatea, dacă era vreuna, se rezolvase, nu va trebui să suporte proasta dispoziţie a bătrânei de la primul etaj, Cobor să-i chem, noaptea n-o să întârzie, ce bine, cel puţin azi putem dormi într-o casă, sub acoperişul unei case, spuse soţia medicului, Voi veţi dormi în patul părinţilor mei, O să vedem după aceea, Aici eu poruncesc, sunteţi la mine acasă, Ai dreptate, va fi cum vrei, soţia medicului o îmbrăţişa pe tânăra, apoi cobori după ceilalţi. Urcând scara, vorbind cu însufleţire, din când în când împiedicându-se de trepte, deşi ghidul le spusese, Sunt zece la fiecare etaj, părea că au venit în vizită. Câinele lacrimilor îi urma liniştit, ca şi cum făcea asta de o viaţă. Pe palier, fata cu ochelari negri privea în jos, aşa se obişnuieşte când urcă cineva, fie ca să afli cine e, dacă nu e o cunoştinţă, fie ca să-1 sărbătoreşti cu vorbe de bun-venit, dacă e prieten, în acest caz n-avea nevoie de ochi ca să ştie cine venea, Intraţi, intraţi, faceţi-vă comozi. Bătrâna de la primul etaj apăruse să pândească la uşă, crezu că grupul era una din bandele care vin să doarmă, aici nu greşea, întrebă, Cine e acolo, şi fata cu ochelari negri îi răspunse de sus, E grupul meu, bătrâna se zăpăci, cum a putut ajunge pe palier, înţelese imediat şi se enervă pe sine însăşi că nu căutase şi nu luase cheile de la uşa din faţă, parcă îşi pierdea drepturile de proprietate asupra unei clădiri unde, de luni de zile, era singura locatară. Nu găsi un mod mai bun de a-şi compensa subita frustrare decât să spună, deschizând uşa, Vezi că trebuie să-mi daţi de mâncare, nu vă faceţi c-aţi uitat. Şi cum nici soţia medicului nici fata cu ochelari negri, una ocupată să-i conducă pe cei care soseau, cealaltă să-i primească, nu-i răspunseră, strigă, ieşindu-şi din fire, Aţi auzit, mare greşeală, câinele lacrimilor, care exact în momentul acela trecea prin faţa ei, sări în sus lătrând furios, scara răsuna toată de larmă, i-a fost învăţătură de minte, bătrâna scoase un ţipăt de spaimă şi se grăbi să intre în casă, trântind uşa, Cine e vrăjitoarea aia, întrebă bă-trânul cu legătură neagră, sunt lucruri pe care le spunem când nu ştim să avem ochi pentru noi înşine, să fi trăit el cum a trăit ea, ar fi de văzut cât 1-ar ţine manierele civilizate.

  Nu aveau altă mâncare în afară de ce aduceau în pungi apa trebuiau s-o economisească până la ultima picătură, iar, în ce priveşte iluminatul, au avut mare noroc c-au găsit două luminări în dulapul din bucătărie, păstrate acolo pentru căderi ocazionale ale curentului şi pe care soţia medicului le-a aprins pentru propriul beneficiu, celorlalţi nu le trebuia, în cap aveau o lumină atât de puternică încât îi orbise. Nu dispuneau de prea multe, şi totuşi a fost o sărbătoare în familie, din cele rare, unde ce e al fiecăruia e al tuturor, înainte de a se aşeza la masă, fata cu ochelari negri şi soţia medicului au coborât la etajul întâi, s-au dus să-şi îndeplinească promisiunea, dacă n-ar fi mai exact spus exigenţa, de a plăti cu hrană trecerea prin vamă. Bătrâna le primi plângăreaţă, morocănoasă, blestematul de câine doar printr-o minune n-a devorat-o, Multă mâncare trebuie să aveţi ca să ţineţi o asemenea fiară, insinua, ca şi cum ar fi aşteptat, prin această observaţie recriminatoare, să suscite remuşcarea în cele două emisare, într-adevăr, şi-ar spune una alteia, n-ar fi uman să lăsăm să moară de foame o biată bătrâna, în timp ce un animal sălbatic se hrăneşte pe săturate. Nu s-au întors cele două femei să mai aducă de mâncare, ce-i dăduseră era o porţie generoasă, dacă avem în vedere dificilele circumstanţe ale vieţii actuale, şi, pe neaşteptate, a înţeles-o şi bătrâna de la etajul de dedesubt, de fapt, mai puţin răutăcioasă decât părea, mergând să le aducă cheia din spate şi spunându-i fetei cu ochelari negri, la-o, e cheia ta, şi, ca şi cum n-ar fi fost de ajuns, mai şopti, închizând uşa, Mulţumesc foarte mult. Minu-nându-se urcară cele două femei, până la urmă vrăjitoarea avea sentimente, Nu e om rău, singurătatea trebuie s-o fi scos din minţi, comentă fata cu ochelari negri, fără să pară că se gândeşte la ce spune. Soţia medicului nu răspunse, hotărî să lase subiectul pe mai târziu, şi când toţi se culcaseră, unii adormind, aşezate amândouă în bucătărie ca o mamă şi o fiică adunându-şi puterile pentru restul de curăţenie din casă, soţia medicului o întrebă, Şi tu, ce vei face acum, Nimic, rămân aici, îmi aştept părinţii să se întoarcă, Singură şi oarbă, Cu orbirea m-am obişnuit, Şi singurătatea, Va trebui să mă obişnuiesc, vecina de jos trăieşte şi ea singură, Vrei să devii ca ea, să mănânci varză şi carne crudă, cât vor mai fi, în clădirile astea pare că nu mai trăieşte nimeni, veţi fi două, urându-vă de teamă că mâncarea se va termina, fiecare frunză pe care o veţi culege o furaţi de la gura celeilalte, tu n-ai văzut-o pe nefericită, n-ai simţit decât mirosul din casă, crede-mă că nici unde am trăit nu era atât de scârbos, Mai devreme sau mai târziu toţi vom ajunge ca ea, iar apoi se termină, nu va mai fi viaţă, Deocamdată trăim, Ascultă, tu ştii mult mai multe decât mine, pe lângă tine nu sunt decât o ignorantă, dar cred că suntem deja morţi, suntem orbi, pentru că suntem morţi, sau, dacă preferi s-o spun altfel, suntem morţi, pentru că suntem orbi, e tot aia, Eu continuu să văd, Din fericire pentru tine, din fericire pentru soţul tău, pentru mine, pentru ceilalţi, dar nu ştii dacă vei continua să vezi, în cazul în care vei orbi, vei deveni la fel ca noi, vom sfârşi cu toţii ca vecina de jos, Azi e azi, mâine e mâine, astăzi am responsabilitate, nu mâine, dacă voi fi oarbă, Responsabilitate, pentru ce, Responsabilitatea de a avea ochi când ceilalţi i-au pierdut, Nu-i poţi călăuzi, nici hrăni, pe toţi orbii din lume, Ar trebui, Dar nu poţi, Ajut cum pot, Ştiu bine asta, dacă n-ai fi fost tu, poate n-aş mai fi în viaţă, Şi acum nu vreau să mori, Trebuie să rămân, e obligaţia mea, aici e casa mea, vreau ca părinţii mei să mă găsească, dacă se întorc, Dacă se întorc, ai spus-o chiar tu, şi e de ştiut dacă vor mai fi părinţii tăi, Nu înţeleg, Ai spus că vecina de jos era o femeie cumsecade, Biata de ea, Bieţii tăi părinţi, biata de tine, când vă veţi întâlni, cu ochii orbi şi sentimentele oarbe, pentru că sentimentele cu care am trăit şi care ne-au făcut să trăim aşa cum eram, s-au născut din ochii pe care-i aveam, fără ochi, sentimentele vor fi diferite, nu ştim cum, nu ştim care, tu spui că suntem morţi pentru că suntem orbi, iată, îţi iubeşti soţul, Da, ca pe mine însămi, dar dacă voi orbi, dacă, după ce voi orbi, n-am să mai fiu cine am fost, cine voi fi eu să pot continua să-1 iubesc, şi cu ce iubire, înainte, în timpul când vedeam, existau deja orbi, Puţini, prin comparaţie, sentimentele în uz erau ale celor cu vedere, orbii simţeau cu sentimente străine, nu ca orbi ce erau, acum, da, acum se nasc sentimentele autentice de orbi, şi încă suntem la început, deocamdată trăim încă din memoria a ce simţeam, nu e nevoie de ochi ca să ştii cum e viaţa astăzi, dacă cineva mi-ar fi spus că într-o zi voi ucide, aş fi considerat-o o insultă, şi totuşi am ucis, Ce vrei aşadar să fac, Vino cu mine, la noi acasă, Şi ei, Ce spun pentru tine e valabil şi pentru ceilalţi, dar mai ales pe tine te vreau, De ce, Şi eu mă întreb, poate pentru că ai devenit sora mea, poate pentru că soţul meu s-a culcat cu tine, lartă-mă, Nu e o crimă, ca să trebuiască să fie iertată, îţi vom suge sângele, vom fi ca nişte paraziţi, Erau şi în vremea când vedeam, iar sângele, la ceva trebuie să folosească şi el, pe lângă faptul că susţine trupul care îl transportă, iar acum să dormim, mâine e altă viaţă.

  Altă viaţă sau aceeaşi. Băieţelul strabic, când s-a trezit, a dorit să meargă la closet, avea diaree, ceva îi căzuse greu la stomac din pricina slăbiciunii, dar pe dată s-a văzut că nu se poate intra, se pare că bătrâna de la etajul de jos folosise toate closetele din clădire, doar printr-o extraordinară şansă niciunul dintre cei şapte, ieri, înainte de culcare, n-a avut nevoie să satisfacă urgenţele burţii, altminteri o aflau. Acum toţi le simţeau, şi mai ales sărmanul băiat care nu se mai putea ţine, de fapt, oricât ne-ar costa s-o recunoaştem, aceste realităţi murdare ale vieţii trebuie să fie luate în considerare în orice relatare, cu măruntaiele calme oricine are idei, discută, de pildă, dacă există vreo relaţie directă între ochi şi sentimente, sau dacă simţul responsabilităţii este consecinţa naturală a unei vederi bune, dar când nevoia te strânge cu uşa, când trupul se zvârcoleşte în durere şi angoasă, atunci se vede lighioana care suntem. Curtea, exclamă soţia medicului, şi avea dreptate, dacă n-ar fi devreme, ne-am întâlni cu vecina de jos, e momentul să n-o mai numim bătrâna, aşa cum peiorativ am făcut, ar fi acolo, spuneam, în patru labe, înconjurată de găini, de ce, cine a întrebat sigur nu se pricepe la găini. Ţinându-se cu mâinile de burtă, sprijinit de soţia medicului, băieţelul strabic coborî scările nerăbdător, a reuşit să reziste până acum, sărmanul, să nu-i cerem mai mult, pe ultimele trepte, sfincterul a renunţat să se mai opună presiunii interne, imaginaţi-vă consecinţele, între timp, ceilalţi cinci coborau cum se pricepeau pe scara de salvare, nume potrivit, dacă vreo pudoare le-a rămas din vremea când trăiau în carantină, a venit momentul s-o piardă. Răspândiţi prin curte, gemând de efort, suferind de o urmă inutilă de jenă, au făcut ce trebuia făcut, la fel şi soţia medicului, dar ea plângea privindu-i, plângea pentru ei toţi, ei dau impresia că nici de asta nu mai sunt în stare, propriul ei soţ, primul orb şi nevasta, fata cu ochelari negri, bătrânul cu legătură pe ochi, băieţelul, îi vedea pe toţi aşezaţi pe vine printre ierburi, între tulpinile noduroase ale verzelor, printre găinile care aşteptau, câinele lacrimilor coborâse şi el, era încă unul. S-au şters cum au putut, puţin şi prost, cu câţiva pumni de ierburi smulse, cu nişte cioburi de cărămidă, până unde braţul reuşise să ajungă, în câte un caz a fost cea mai proastă idee. Au urcat din nou scara, în tăcere, vecina de la primul etaj n-a apărut să-i întrebe de unde veneau, unde se duceau, poate că-şi doarme buna digestie a cinei, iar, când au intrat în casă, mai întâi n-au ştiut despre ce să vorbească, apoi fata cu ochelari negri a spus că nu puteau să stea aşa, e drept că n-aveau apă de spălat, păcat că nu mai ploua torenţial, ca ieri, ar ieşi iar în curte, dar acum goi şi fără ruşine, ar primi pe cap şi pe umeri apa generoasă a cerului, ar simţi-o curgându-le pe spate şi pe piept, pe picioare, ar strânge-o în palmele în sfârşit curate, iar din această cupă, ar putea da de băut unui însetat, nu contează cui, poate buzele ar atinge uşor pielea înainte să dea de apă, şi, mare fiind setea, cu lăcomie ar sorbi din concavitatea palmelor ultimele picături, trezind astfel, cine ştie, o nouă însetare. Fata cu ochelari negri, aşa cum s-a observat şi altă dată, pe ea o pierde imaginaţia, la ce se gândeşte ea într-o situaţie ca aceasta, tragică, grotescă, disperată. Totuşi, nu-i lipseşte un anumit spirit practic, ca dovadă, s-a dus să deschidă un dulap din camera ei, apoi dulapul părinţilor, a adus cearşafuri şi prosoape, Să ne ştergem cu astea, spuse, e mai bine decât nimic, şi fără îndoială a fost o idee bună, când s-au aşezat să mănânce, s-au simţit alţii.

  La masă, soţia medicului şi-a expus gândurile, A sosit momentul să hotărâm ce trebuie să facem, sunt convinsă că toată lumea a orbit, cel puţin aşa se purtau oamenii pe care i-am văzut până acum, nu există apă, nu există electricitate, nu există aprovizionare de nici un fel, suntem în haos, adevăratul haos aşa trebuie să arate, Oare există vreun guvern, întrebă primul orb, Nu cred, dar, dacă există, e un guvern de orbi care vrea să guverneze peste orbi, adică, nimicul vrând să organizeze nimic, Atunci nu există viitor, spuse bătrânul cu legătură neagră, Nu ştiu dacă o exista viitor, acum trebuie să vedem cum vom reuşi să trăim în acest prezent, Fără viitor, prezentul n-are nici un sens, ca şi cum n-ar exista, Poate că omenirea va reuşi să supravieţuiască fără ochi, dar atunci nu va mai fi omenire, rezultatul e evident, care dintre noi se mai consideră la fel de uman ca înainte, eu, de exemplu, am omorât un om, Ai omorât un om, se miră primul orb, Da, pe cel care îi conducea pe nelegiuiţi, i-am înfipt un foarfece în gât, Ai ucis ca să ne răzbuni, numai o femeie ne putea răzbuna, spuse fata cu ochelari negri, şi răzbunarea fiind dreaptă, e omenească, dacă victima n-are nici un drept asupra călăului, atunci nu mai există dreptate, Nici omenire, adăugă soţia primului orb, Să ne întoarcem la subiect, dacă rămânem împreună, poate vom reuşi să supravieţuim, dacă ne vom despărţi, vom fi înghiţiţi de gloată şi vom fi striviţi, Ai spus că sunt grupuri organizate de orbi, observă medicul, asta înseamnă că se inventează noi moduri de a trăi, nu e obligatoriu să fim striviţi, cum crezi, Nu ştiu în ce măsură sunt cu adevărat organizaţi, doar îi văd umblând de colo-colo, căutând mâncare şi un loc de dormit, nimic altceva, Ne-am întors la hoarda primitivă, spuse bătrânul cu legătură neagră, cu deosebirea că nu mai suntem câteva mii de oameni într-o natură imensă şi intactă, ci mii de milioane de bărbaţi şi de femei într-o lume slăbită şi epuizată, Şi oarbă, adăugă soţia medicului, va fi tot mai greu de găsit apă şi hrană, cel mai probabil grupurile se vor dezagrega, fiecare se va gândi că singur va putea supravieţui mai bine, nu va mai fi obligat să împartă cu ceilalţi, ce găseşte e al lui, al nimănui altcuiva, Aceste grupuri trebuie să aibă şefi, cineva care comandă şi organizează, aminti primul orb, Poate, dar, în acest caz, tot atât de orbi sunt cei care conduc ca şi cei care sunt conduşi, Tu nu eşti oarbă, spuse fata cu ochelari negri, de aceea ne-ai condus şi ne-ai organizat, Nu conduc, organizez ce pot, sunt numai ochii pe care voi nu-i mai aveţi, Un soi de conducător natural, un rege cu ochi într-o ţară de orbi, spuse bătrânul cu legătură neagră, Dacă e aşa, atunci lăsaţi-vă conduşi de ochii mei cât timp vor rezista, de aceea vă propun ca, în loc să ne împrăştiem, ea aici, voi la casele voastre, tu în a ta, să stăm în continuare împreună, Putem rămâne aici, spuse fata cu ochelari negri, Casa noastră e mai mare, Presupunând că nu e ocupată, aminti soţia primului orb, O să vedem când ajungem acolo, dacă e aşa, ne întoarcem aici, sau mergem s-o vedem pe a voastră, sau pe a ta, adăugă, adre-sându-se bătrânului cu legătură neagră, dar el răspunse, N-am casă proprie, locuiam singur într-o cameră, N-ai familie, întrebă fata cu ochelari negri, N-am pe nimeni, Nici soţie, nici copii, nici fraţi, Pe nimeni, Dacă părinţii mei nu se vor întoarce, voi rămâne la fel de singură ca şi tine, Eu rămân cu tine, spuse băieţelul strabic, dar nu adăugă Dacă mama n-o să mai vină, n-a pus această condiţie, straniu comportament, sau poate nu e chiar atât de straniu, cei tineri se obişnuiesc repede, au toată viaţa înainte. Ce hotărâţi, întrebă soţia medicului, Merg cu voi, spuse fata cu ochelari negri, însă te rog să mă însoţeşti până aici barem o dată pe săptămână, să văd dacă părinţii mei s-au întors, Ii laşi cheile vecinei de jos, N-am ce face, nu poate lua mai mult decât a luat, Va distruge, După ce am fost aici, poate că nu, Şi noi mergem, spuse primul orb, dar am vrea, cât de repede se poate, să trecem pe la noi acasă, să vedem ce s-a întâmplat, Vom trece, sigur că da, La mine n-are rost să mergem, v-am spus despre ce e vorba, Dar vei veni cu noi, Da, dar cu o condiţie, la prima vedere o să pară scandalos că pun condiţii când voi îmi faceţi o favoare, dar aşa sunt unii bătrâni, au mai mult orgoliu decât timp, Ce condiţie, întrebă medicul, Când voi deveni o povară insuportabilă, vă rog să-mi spuneţi, şi dacă, din prietenie sau compasiune, vă hotărâţi să tăceţi, sper să mai am atâta judecată încât să fac ce trebuie, Ce înseamnă asta, întrebă fata cu ochelari negri, Mă voi retrage, mă voi îndepărta, voi dispărea, aşa cum făceau pe vremuri elefanţii, am auzit că, în ultimul timp, lucrurile se schimbaseră, niciunul nu mai apuca bătrâneţea, Tu nu eşti chiar un elefant, Poate că nu mai sunt chiar un om, Mai ales când începi să dai răspunsuri copilăreşti, replică fata cu ochelari negri, şi conversaţia se opri aici.

  Pungile de plastic sunt acum mult mai uşoare decât la venire, nu e de mirare, vecina de la primul etaj a mâncat şi ea din ele, a mâncat de două ori, mai întâi ieri noapte, şi azi i-au mai lăsat nişte alimente, când au rugat-o să ţină cheile până vor apărea stăpânii legitimi, ca s-o mai îmbuneze, căci am aflat destul despre caracterul ei, ca să nu mai spunem că şi câinele lacrimilor ceruse de mâncare, numai o inimă de piatră s-ar fi putut preface indiferentă în faţa ochilor lui rugători, dar apropo, unde s-a băgat câinele, nu e în casă, n-a ieşit pe uşă, nu poate fi decât în curte, soţia medicului ieşi să verifice, aşa era, câinele lacrimilor devora o găină, atât de rapid a fost atacul că n-a putut scoate nici măcar un piuit de alarmă, dar dacă bătrâna de la etajul de jos avea ochi şi număra găinile, nu se ştie, de furie, ce-ar fi făcut cu cheile, între conştiinţa de a fi comis un delict şi înţelegerea că fiinţa umană pe care o proteja se pregătea de plecare, câinele lacrimilor şovăi o singură clipă, pe dată se apucă să scormonească în lutul moale, şi înainte ca bătrâna să se ivească pe palierul scării de incendiu adulmecând sursa zgomotelor care-i pătrundeau în casă, scheletul găinii era îngropat, crima ascunsă, remuşcarea lăsată pe mai târziu. Câinele lacrimilor se furişă în sus pe scară, atinse ca o adiere fustele bătrânei, care nu-şi dădu seama ce pericol trecuse pe lângă ea, şi ajunse lângă soţia medicului, de unde-şi anunţă isprava în cele patru vânturi. Bătrâna de la primul etaj, auzind lătratul feroce, s-a temut, dar ştim că prea târziu, pentru siguranţa cămării, şi a strigat, întinzându-şi gâtul, Câinele ăla trebuie legat, o să-mi omoare vreo găină, Fiţi liniştită, răspunse soţia medicului, câinele e sătul, a mâncat, iar noi plecăm chiar acum, Acum, repetă bătrâna, şi glasul i se frânse ca şi cum s-ar fi întristat, parcă ar fi vrut să fie înţeleasă într-un mod diferit, bunăoară Mă lăsaţi aici singură, însă n-a mai rostit o vorbă, acel Acum nu cerea răspuns, cei cu inima aspră au şi ei durerile lor, durerea femeii a fost atât de mare încât, mai târziu, n-a vrut să deschidă uşa să-şi ia rămas-bun de la nerecunoscătorii care au primit trecere liberă prin casa ei. Ii auzi coborând scara, vorbeau între ei, spuneau, Ai grijă să nu te împiedici, sunt cuvintele dintotdeauna, dar mai frecvente acum, în această lume de orbi, însă i s-a părut ciudat auzind vorbele unei femei, E atât de întuneric că nu reuşesc să văd nimic, a surprins-o că orbirea femeii nu era albă, dar ce însemna că nu poate să vadă din cauza întunericului. A încercat să reflecteze, s-a străduit, dar mintea golită n-o ajuta, în curând şi-a spus, Am auzit greşit, asta e. Pe stradă, soţia medicului şi-a amintit de cele spuse, trebuia să-şi supravegheze vorbele, putea să se mişte ca o fiinţă care vede, Dar cuvintele trebuie să fie de orb, se gândi.

  Strânşi cu toţii pe trotuar, îşi dispuse însoţitorii pe două rânduri de câte trei, în faţă, soţul şi tânăra cu ochelari negri, cu băieţelul strabic la mijloc, apoi bătrânul cu legătură neagră şi primul orb, flancând-o pe cealaltă femeie. Voia să-i aibă pe toţi aproape, nu în fragilul şir indian de fiecare dată, care oricând se putea rupe, ajungea să-şi încrucişeze paşii cu vreun grup mai numeros sau mai brutal, ar fi ca un pachebot tăind în două o felucă întâlnită pe mare, se ştiu urmările acestor acei zadarnice ţipete de ajutor în nemărginire, pachebotul a trecut mai departe, n-a observat abordajul, aşa ar păţi şi ei, un orb aici, altul dincolo, pierduţi în curentele haotice ale altor orbi, ca valurile mării care nu se opresc şi nu ştiu unde se duc, soţia medicului neştiind nici ea pe cine să ajute mai întâi, să-1 prindă pe bărbatul ei, poate pe băieţelul strabic, dar pierzând-o pe tânăra cu ochelari negri, pe ceilalţi doi, pe bătrânul cu legătură neagră, la mare distanţă, în drum spre cimitirul elefanţilor. Acum petrece în jurul tuturor o funie împletită din fâşii de pânză, pe care a făcut-o pe când ceilalţi dormeau, Nu vă agăţaţi de ea, spuse, apucaţi-o, da, cu toată forţa de care sunteţi în stare, să nu-i daţi drumul sub nici o formă, indiferent ce se întâmplă. Să nu meargă prea aproape unul de altul ca să nu se împiedice, dar să-şi simtă vecinii, să-i atingă cumva, unul singur nu trebuia să-şi bată capul cu noua tactică de înaintare pe teren, acesta era băieţelul strabic, care mergea la mijloc, protejat din toate părţile. Niciunul dintre orbii noştri nu s-au gândit să întrebe cum navigau ceilalţi, legaţi ca şi ei, sau altfel, însă răspunsul era simplu, după cum am putut observa, în general, grupurile, cu excepţia câte unuia mai solidar, din motive care-i sunt proprii şi pe care nu le cunoaştem, îşi pierd şi îşi câştigă adepţi de-a lungul zilei, mereu se rătăceşte şi se pierde câte un orb, altul a fost prins de forţa de gravitaţie şi e târât, uneori e acceptat, alteori e alungat, depinde de ce aduce cu sine. Bătrâna de la etajul întâi deschise încet fereastra, nu vrea să se ştie că are o astfel de slăbiciune sentimentală, dar din stradă nu urcă nici un zgomot, au plecat, au părăsit acest loc pe unde nu trece aproape nimeni, bătrâna ar trebui să fie mulţumită, nu va trebui să-şi împartă cu alţii găinile şi iepurii, ar trebui să fie, dar nu este, din ochii orbi curg două lacrimi, pentru prima dată s-a întrebat dacă mai avea de ce să trăiască. N-a găsit răspunsul, răspunsurile nu vin întotdeauna când sunt necesare, de multe ori se întâmplă ca singurul răspuns posibil să fie să rămâi în aşteptare.

  Pe drumul pe care au luat-o au trecut la două străzi distanţă de casa unde bătrânul cu legătură neagră îşi avea camera de bărbat singur, dar se hotărâseră să meargă înainte, mâncare acolo nu e, de haine nu are nevoie, cărţile nu le poate citi. Străzile sunt pline de orbi care umblă după hrană. Intră şi ies din magazine, intră cu mâinile goale, aproape întotdeauna ies cu mâinile goale, apoi dezbat necesitatea sau avantajul de a pleca din acest cartier ca să meargă să caute în alte părţi ale oraşului, marea problemă este că, aşa cum stau lucrurile, fără apă curentă, fără energie electrică, cu buteliile de gaz goale, la care se adaugă pericolul de a face foc în casă, nu poţi găti, asta presu-punând că am şti unde să căutăm sarea, uleiul, mirodeniile, în ipoteza că am vrea să gătim vreun fel de mâncare cu un gust ca pe vremuri, dacă am avea nişte zarzavaturi, am fi mulţumiţi şi cu o fiertură, în ce priveşte carnea, pe lângă iepurii şi găinile dintotdeauna, ar merge şi câinii şi pisicile care s-ar lăsa prinse, dar, cum experienţa e într-adevăr magistra vieţii, până şi aceste animale, înainte domestice, au învăţat să nu se mai încreadă în mângâieri, acum vânează în grup şi tot în grup se apără de vânători, şi cum, prin grija Domnului, au în continuare ochi, se pricep să se ferească şi să atace, dacă e nevoie. Toate aceste circumstanţe şi motive i-au dus la concluzia că cele mai bune alimente pentru oameni sunt conservele, nu doar pentru că, în multe cazuri, sunt gătite, bune să fie mâncate pe loc, dar şi din pricina uşurinţei transportului şi utilizării comode. Este adevărat că, pe toate cutiile, borcanele şi ambalajele care conţin aceste soiuri de alimente, se menţionează data de când consumarea lor nu mai este recomandată, devenind, în anumite cazuri, chiar periculoasă, dar înţelepciunea populară n-a întârziat să pună în circulaţie o zicală care într-un sens anume nu poate fi contrazisă, simetrică fiind cu cealaltă care nu se mai foloseşte, ochii nu văd, inima nu simte, acum se spune, ochii nu văd, stomacul nu simte, de aceea se mănâncă atâtea porcării pe aici. în fruntea grupului ei, soţia medicului socoteşte în minte câtă mâncare mai au, va mai ajunge poate pentru o masă, fără a pune câinele la socoteală, dar el să se descurce cu propriile mijloace, prin care a reuşit să înhaţe găina de gât şi să-i reteze glasul şi viaţa. Are în casă, dacă îşi aminteşte bine, şi dacă nimeni n-a intrat acolo, o cantitate rezonabilă de conserve, îndestulătoare pentru un cuplu, dar acum sunt şapte persoane care au nevoie de mâncare, rezervele vor dura puţin, chiar dacă vor fi drastic raţionalizate. Mâine, sau într-una din zilele viitoare, va trebui să se întoarcă în magazia subterană a supermarke-tului, va trebui să hotărască dacă merge singură sau o să-1 roage pe bărbatul ei s-o însoţească, sau pe primul orb, care e mai tânăr şi mai agil, are de ales între posibilitatea de a lua o cantitate mai mare de mâncare şi rapiditatea acţiunii, incluzând, să nu uităm, condiţiile retragerii. Gunoaiele de pe stradă, care parcă s-au dublat de ieri încoace, excrementele umane, pe jumătate lichefiate de ploaia violentă cele dinainte, păstoase sau diareice cele care sunt eliminate chiar acum de aceşti bărbaţi şi de aceste femei în timp ce trecem pe lângă ei, saturează atmosfera de duhoare, ca un nor dens prin care numai cu mare efort se poate avansa, într-o piaţă înconjurată de arbori, cu o statuie în mijloc, o haită de câini devorează un bărbat. A murit probabil de puţină vreme, membrele nu-i sunt rigide, se vede când câinii le scutură, ca să smulgă de pe oase carnea înşfăcată de dinţi. Un corb ţopăie, căutând prilejul să-şi facă loc la ospăţ. Soţia medicului şi-a întors ochii, dar era prea târziu, voma îi urcă irezistibil din măruntaie, de două ori, de trei ori, ca şi cum propriul ei trup, încă viu, ar fi zgâlţâit de alţi câini, de haita disperării absolute, am ajuns aici, aici vreau să mor. Soţul o întrebă, Ce e cu tine, ceilalţi, uniţi de funie, se apropiară, brusc înspăimântaţi, Ce s-a întâmplat, Ţi-a căzut greu mâncarea, Era ceva stricat, Eu nu simt nimic, Nici eu. Mai bine pentru ei, n-auzeau decât foiala animalelor, pe neaşteptate, un insolit croncănit de corb, în învălmăşeală un câine îl muşcase de o aripă, în treacăt, fără rea intenţie, atunci soţia medicului spuse, Nu m-am putut stăpâni, scuzaţi-mă, aici sunt nişte câini care mănâncă alt câine, Câinele nostru, întrebă băieţelul strabic, Nu, al nostru, cum îi spui tu, e viu, se învârte în jurul lor, dar nu se apropie, După găina pe care a mâncat-o, poate că nu-i e prea foame, spuse primul orb, Te simţi mai bine, întrebă medicul, Da, să plecăm de aici, Şi câinele nostru, întrebă din nou băieţelul strabic, Câinele nu e al nostru, a mers cu noi, probabil că o să rămână cu ăştia, poate a umblat cu ei înainte, şi-a regăsit prietenii, Vreau să fac caca, Aici, Trebuie neapărat, mă doare burta, se plânse băiatul. Se uşura chiar acolo, aşa cum putu, soţia medicului mai vomită o dată, dar din alte motive. Traversară apoi piaţa largă şi, când ajunseră la umbra copacilor, soţia medicului privi în urmă. Apăruseră mai mulţi câini, se încăieraseră peste ce rămăsese din trup. Câinele lacrimilor venea după ei, cu botul pe pământ parcă ar fi adulmecat o urmă, chestiune de obicei, pentru că, de data asta, o simplă privire era suficientă ca s-o găsească pe cea pe care o căuta. Marşul a continuat, casa bătrânului cu legătură neagră a rămas în urmă, acum merg pe un bulevard larg, cu edificii înalte şi luxoase deo parte şi de alta. Aici automobilele sunt scumpe, largi şi comode, de aceea se văd atâţia orbi dormind în ele, şi, judecind după aparenţe, o enormă limuzină a fost transformată în reşedinţă permanentă, probabil pentru că e mai simplu să te întorci la o maşină decât în propria casă, ocupanţii procedează probabil cum se făcea în carantină pentru a găsi patul, merg pipăind şi numărând automobilele începând de la colţ, douăzeci şi şapte, pe dreapta, sunt acasă. Clădirea la uşa căreia se află limuzina e o bancă. Maşina 1-a adus pe preşedintele consiliului de administraţie la reuniunea plenară săptă-mânală, prima care se ţinea de când se declarase epidemia de răul-alb, şi n-a fost timp după aceea să fie dusă în garajul subteran, unde urma să aştepte sfârşitul dezbaterilor. Şoferul a orbit când preşedintele intra în clădire, pe uşa principală, aşa cum îi plăcea, a scos un ţipăt, vorbim de şofer, dar el, vorbim de preşedinte, nu 1-a mai auzit. De altfel, reuniunea nu era chiar atât de plenară pe cât o presupune denumirea, în ultimele zile orbiseră câţiva membri ai consiliului. Preşedintele n-a mai apucat să deschidă şedinţa, a cărei ordine de lucru prevedea discutarea şi adoptarea măsurilor pentru cazul că ar orbi toţi membrii consiliului de administraţie, efectivi şi supleanţi, nici măcar n-a ajuns să intre în sala de şedinţe pentru că, în timp ce ascensorul îl ducea la etajul al cincisprezecelea, exact între al nouălea şi al zecelea, s-a întrerupt curentul electric, pentru totdeauna. Şi cum o nenorocire nu vine niciodată singură, în aceeaşi clipă au orbit electricienii care se ocupau de întreţinerea reţelei interne de energie, deci şi de generator, model vechi, neautomatizat, care de mult ar fi trebuit înlocuit, ca rezultat, cum am spus înainte, ascensorul a rămas înţepenit între etajele nouă şi zece. Preşedintele 1-a văzut orbind pe însoţitorul de lift, el însuşi şi-a pierdut vederea câteva ore mai târziu, şi, cum energia nu s-a întors şi cazurile de orbire s-au înmulţit în bănci în ziua aceea, cei doi cu siguranţă mai sunt încă acolo, morţi, nici nu e nevoie s-o spunem, închişi într-un mormânt de oţel, şi de aceea la adăpost de câinii devoratori.

  Nefiind martori, şi, dacă au fost, nu s-a auzit c-ar fi fost chemaţi să ne relateze ce s-a întâmplat, e de înţeles că cineva ar putea să întrebe cum se face de ştim că lucrurile s-au întâmplat aşa şi nu altminteri, răspunsul este că toate aceste relatări sunt precum cele despre crearea universului, nimeni n-a fost acolo, nimeni n-a asistat, dar toată lumea ştie ce s-a petrecut. Soţia medicului întrebase, Ce s-o fi întâmplat cu băncile, nu că i-ar fi păsat din cale afară, deşi îşi încredinţase economiile uneia, a pus întrebarea din simplă curiozitate, doar pentru că i-a trecut prin minte, atât, nu se aştepta să i se răspundă, aşa, bunăoară, La început, a făcut Dumnezeu cerul şi pământul, şi pământul era netocmit şi gol, întuneric era deasupra adâncului şi Duhul lui Dumnezeu se purta pe deasupra apelor, în schimb, bătrânul cu legătură neagră rosti, în timp ce coborau pe bulevard, Din câte am putut afla pe când mai aveam un ochi de văzut, la început a fost diavolul, oamenii, de teamă să nu rămână orbi şi fără nimic, au dat fuga la bănci ca să-şi scoată banii, considerau că trebuie să-şi protejeze viitorul, e de înţeles, dacă vezi că nu mai poţi lucra, singura soluţie, în măsura posibilului, e să recurgi la economiile făcute în vremea prosperităţii şi a prevederii pe termen lung, presupunând că omul a avut prudenţa să-şi acumuleze economiile ban cu ban, în urma fulgerătoarei navale au dat faliment în douăzeci şi patru de ore câteva dintre principalele bănci, guvernul a intervenit ca să calmeze spiritele, apelând la conştiinţa civică a cetăţenilor, terminându-şi proclamaţia cu declaraţia solemnă că îşi asumă toate responsabilităţile şi datoriile decurgând din situaţia de calamitate publică actuală, dar paleativul n-a dezamorsat criza, nu numai pentru că oamenii continuau să orbească, ci şi pentru că cei care mai vedeau nu se gândeau decât cum să-şi salveze bănuţii, în fine, era inevitabil, băncile, fali-mentate sau nu, şi-au închis porţile şi au cerut protecţia poliţiei, nu le-a folosit la nimic, în mulţimea care se aduna ţipând în faţa băncilor erau şi poliţişti în civil care cereau ce câştigaseră cu atâta trudă, unii, ca să se poată manifesta în voie, chiar au anunţat la comandament că au orbit, şi-au luat concediu, iar ceilalţi, cei încă în uniformă şi activi, cu armele îndreptate spre masele nemulţumite, pe neaşteptate nu-şi mai vedeau ţinta, dacă aveau bani în bancă, îşi pierdeau orice speranţă şi, pe deasupra, erau acuzaţi că au pactizat cu puterea stabilită, dar cel mai rău a fost după aceea, când băncile s-au pomenit luate cu asalt de hoarde furioase de orbi şi de neorbi, însă cu toţii disperaţi, nu se mai gândeau să prezinte la ghişeu un cec, spunându-i funcţionarului, Vreau să-mi retrag banii, ci să pună mâna pe tot ce se putea, pe banii încasaţi în ziua aceea, pe ce fusese uitat prin sertare, prin vreun seif lăsat deschis din neglijenţă, în vreun săculeţ de mărunţiş ca pe vremuri, aşa cum aveau bunicii generaţiei mai vârstnice, nu se poate imagina cum a fost, marile şi somptuoasele holuri ale sediilor de bancă, micile sucursale de cartier, au asistat la scene cu adevărat cumplite, şi să nu uităm de amănuntul cu bancomatele, sparte şi jefuite până la ultima bancnotă, pe ecranul câtorva a apărut enigmatic un mesaj de mulţumire pentru că am ales această bancă, maşinile sunt de-a dreptul stupide, dacă nu e mai exact să spunem că şi-au trădat stăpânii, în sfârşit, întregul sistem bancar s-a prăbuşit dintr-o suflare, ca un castel de cărţi de joc, şi nu pentru că banii n-ar mai fi fost apreciaţi, dovada e că cine-i are nu vrea să le dea drumul din mână, pretinzând că nu poţi şti cum va fi ziua de mâine, aşa gândesc şi orbii care s-au instalat în subteranele băncilor, unde sunt casele de bani blindate, aşteptând miracolul care le va deschide larg uşile grele de oţel nichelat care îi despart de bogăţie, ies doar ca să caute mâncare sau ca să-şi satisfacă alte necesităţi ale trupului, dar imediat se întorc la post, au parole şi semne din degete pentru ca nici un străin să nu poată pătrunde în redută, sigur că trăiesc în întunericul absolut, dar totuna, pentru această orbire totul e alb. Bătrânul cu legătură neagră le-a povestit toate aceste cutremurătoare întâmplări cu bănci şi finanţe în timp ce traversau la pas oraşul, oprin-du-se din când în când, pentru ca băieţelul strabic să-şi poată potoli tumulturile insuportabile ale intestinelor, şi în ciuda tonului veridic pe care a ştiut să-1 imprime pasionantei descrieri, e legitim să suspectăm existenţa anumitor exagerări în relatarea sa, istoria orbilor care trăiesc în subterane, de exemplu, cum a aflat-o, neştiind nici parola, nici trucul cu degetul mare, oricum ne-am făcut o idee.

  Se însera când au ajuns în sfârşit pe strada unde locuiau medicul şi soţia lui. Nu se deosebeşte de celelalte, e murdărie peste tot, bande de orbi care rătăcesc în derivă, şi, pentru prima dată, însă dintr-o simplă întâmplare nu i-au întâlnit înainte, şobolani enormi, doi, pe care pisicile vagabondând pe aici nu îndrăznesc să-i atace, sunt aproape de mărimea lor şi cu siguranţă mult mai feroce. Clinele lacrimilor se uită şi la unii şi la ceilalţi cu indiferenţa celui care trăieşte în altă sferă de emoţii, aşa s-ar spune, dacă n-ar fi câinele care este, ci un animal dintre cei umani. La vederea locurilor cunoscute, soţia medicului n-a făcut obişnuita reflecţie melancolică zicând, Cum trece timpul, mai ieri eram fericiţi aici, se simţi şocată de dezamăgire, crezuse în mod inconştient că, fiind a ei, va găsi strada curată, măturată, spălată, că vecinii vor fi orbi de ochi, dar nu de înţelegere, Ce prostie, spuse cu glas tare, De ce, ce se petrece, o întrebă soţul, Nimic, fantezii, Cum trece timpul, cum o arăta casa, spuse el, In curând o să ştim. Puterile li se împuţinaseră, aşa că au urcat scara foarte încet, oprindu-se pe fiecare palier, E la cinci, spusese soţia medicului. Se mişcau cum puteau, fiecare pe cont propriu, câinele lacrimilor alerga ori înainte, ori înapoi, parcă s-a născut ca să fie câine de turmă, cu porunca să nu piardă nici o oaie. Erau uşi deschise, voci înăuntru, dezgustătorul miros dintotdeauna răbufnind, de două ori s-au ivit orbi în prag privind cu ochii goi, Cine e acolo, au întrebat, soţia medicului 1-a recunoscut pe unul, celălalt nu era din clădire, Locuiam aici, se mărgini să răspundă. Pe chipul vecinului se schiţă o expresie de recunoaştere, dar nu întrebă, Sunteţi soţia domnului doctor, va spune poate în casă, in-trând, S-au întors cei de la cinci. Parcurgând ultimul şir de trepte, înainte chiar să pună piciorul pe platforma scării, soţia medicului anunţă, E închisă. Erau semnale de încercări de spargere, dar uşa rezistase. Medicul îşi introduse mâna într-un buzunar interior din noua lui jachetă şi scoase cheile. Rămase cu ele în aer, aşteptând, dar femeia îi conduse delicat mâna spre broască.

  În afară de praful casnic, care profită de absenţa familiilor ca să se aşeze uşor, aburind suprafaţa mobilelor, să menţionăm că e singurul moment de odihnă pe care-1 are, fără agitaţii de ştergător sau de aspirator, fără zbenguieli de copii care dezlănţuie în fugă vârtejuri atmosferice, casa era curată, dezordinea era doar aceea la care te aştepţi când a trebuit să pleci în grabă. Chiar şi în ziua aceea, pe când aşteptau telefoanele de la minister şi de la spital, soţia medicului, cu un spirit de prevedere ca al oamenilor prudenţi care-şi rezolvă problemele în timpul vieţii, ca să evite, după moarte, neplăcuta necesitate de a se recurge la aranjamente violente, a spălat vasele, a făcut patul, a curăţat baia, nu e lună, cum se spune, dar, la drept vorbind, ar fi fost o cruzime să-i cerem mai mult, cu mâinile tremurând şi ochii înecaţi în lacrimi, într-un soi de paradis au ajuns aşadar cei şapte pelerini, şi atât de puternică a fost impresia, pe care, fără a ofensa prea mult rigoarea termenului, am putea s-o numim transcendentală, încât s-au oprit la intrare, parcă împietriţi de mirosul casei, deşi era pur şi simplu mirosul unei case închise, altă dată am fi dat fuga să deschidem toate ferestrele, Să aerisim, am fi spus, azi am prefera să fie călăfătuite, pentru ca putreziciunea de afară să nu poată intra. Soţia primului orb spuse, O să-ţi murdărim toată casa, şi avea dreptate, dacă intrau cu pantofii plini de noroi şi rahat, într-o clipă paradisul ar deveni infern, el fiind, după cum afirmă autorităţile, al doilea loc unde mirosul putred, fetid, greţos, pestilent, e mai greu de suportat pentru sufletele condamnate decât cleştii fierbinţi, cazanele de smoală în clocot şi alte artefacte de forjă şi bucătărie. Din epoci imemoriale, gospodinele au avut obiceiul să spună, Intraţi, intraţi, vă rog, n-are importanţă, ce se murdăreşte se curăţă, dar cea de aici, ca şi invitaţii ei, ştie de unde vine, ştie că, în lumea în care trăieşte, ce-i murdar se va murdări şi mai tare, de aceea îi roagă să se descalţe în faţa uşii, nici tălpile nu sunt curate, bineînţeles, dar nu există comparaţie, prosoapele şi cearşafurile fetei cu ochelari negri au fost bune la ceva, au răzbit. Au intrat aşadar desculţi, soţia medicului a căutat şi a găsit un sac mare de plastic unde a pus toţi pantofii, pentru spălat, apoi 1-a dus pe balcon, aerul de afară nu se va strica şi mai mult din pricina asta. Cerul începea să se întunece, se vedeau nori grei, Ce n-aş da să plouă, se gândi. Cu o idee clară despre ce era de făcut, se întoarse la ceilalţi. Stăteau în sufragerie, tăcuţi, în picioare, în ciuda oboselii nu îndrăzniseră să-şi caute un loc să se aşeze, doar medicul îşi plimba distrat mâinile peste mobile, lăsa semne pe suprafaţă, a început prima curăţenie, ceva praf se ridică prins de vârfu-rile degetelor lui. Soţia medicului spuse, Dezbră-caţi-vă cu toţii, nu putem rămâne cum suntem, hainele ne sunt aprope la fel de murdare ca şi pantofii, Să ne dezbrăcăm, întrebă primul orb, aici, în faţa celorlalţi, nu se cuvine, Dacă vreţi, vă pot duce pe fiecare în altă cameră, răspunse ironic soţia medicului, aşa nu vă veţi jena, Eu mă dezbrac aici, spuse soţia primului orb, doar tu mă poţi vedea, şi chiar dacă n-ai putea, nu uit că m-ai văzut mai rău decât goală, bărbatul meu are memoria slabă, Nu ştiu ce interes avem să ne amintim momente neplăcute care au trecut, bombăni primul orb, Dacă ai fi femeie şi ai fi fost unde am fost noi, ai gândi altfel, spuse fata cu ochelari negri, începând să-1 dezbrace pe băieţelul strabic. Medicul şi bătrânul cu legătură neagră erau deja goi de la brâu în sus, acum se descheiau la pantaloni, bătrânul cu legătură neagră îi spuse medicului, care stătea lângă el, Dă-mi voie să mă reazem de tine ca să-mi scot pantalonii. Erau atât de caraghioşi, bieţii de ei, ţopăind într-un picior, că aproape îţi venea să plângi. Medicul îşi pierdu echilibrul, îl târî în cădere şi pe bătrânul cu legătură neagră, din fericire amândoi au râs de incident, acum era înduioşător să-i vezi astfel, cu trupurile mânjite de toate murdăriile posibile, cu sexele păstoase, perii albi, perii negri, unde a ajuns respectabilitatea unei vârste avansate şi a unei profesiuni atât de meritorii. Soţia medicului se duse să-i ajute să se ridice, în curând va fi complet întuneric, nimeni nu va mai avea motiv să se simtă ruşinat, Or fi luminări în casă, s-a întrebat, răspunsul a fost că avea două relicve de iluminat, un opaiţ arhaic cu ulei, cu trei arzătoare, şi o veche lampă cu petrol din sticlă, deocamdată opaiţul va fi suficient, ulei am, fitilul se improvizează, mâine voi căuta petrol prin drogherii, se va găsi mult mai uşor decât o cutie de conserve, Mai ales dacă nu voi căuta în drogherii, îşi spuse, mirându-se singură că, în asemenea situaţie, mai era încă în stare să glumească. Fata cu ochelari negri se dezbrăca lent, cu gesturi care dădeau impresia că îi va rămâne mereu, oricât ar scoate de pe ea, o ultimă piesă de îmbrăcăminte protectoare, nu se înţelege ce rost are atâta pudoare, totuşi, dacă soţia medicului ar fi mai aproape, ar vedea cum tânăra se înroşeşte la faţă, deşi o are atât de murdară, să mai înţeleagă femeile cine poate, pe una a cuprins-o pudoarea după ce s-a culcat cu bărbaţi pe care nu-i cunoştea, cealaltă ştim că ar fi în stare să-i spună la ureche, cu toată liniştea din lume, Nu trebuie să-ţi fie ruşine, el nu te poate vedea, s-ar referi la propriul ei soţ, evident, să nu uităm că neobrăzata 1-a ispitit în pat, femeile, cine nu le cunoaşte, să-şi cumpere, Motivul e poate, totuşi, altul, aici mai sunt doi bărbaţi goi, iar unul dintre ei a primit-o în patul său.

  Soţia medicului a adunat hainele lăsate pe jos, pantaloni, cămăşi, o jachetă, pulovere, bluzoane, nişte lenjerie, lipicioasă de murdărie, o lună întreagă în leşie nu i-ar putea reda curăţenia, a făcut din toate un teanc, Rămâneţi aici, spuse, mă întorc imediat. A dus hainele pe balcon, aşa cum făcuse cu pantofii, acolo s-a dezbrăcat la rândul ei, privind oraşul negru sub cerul apăsător. Nici o lumină palidă la ferestre, nici un reflex stins pe faţade, nu se vedea un oraş, ci o vastă masă de ciment care, răcindu-se, se modelase singură în formă de clădiri, acoperişuri, coşuri, totul mort, totul stins. Câinele lacrimilor apăru pe balcon, neliniştit, dar acum nu avea lacrimi de şters, disperarea era toată înăuntru, ochii erau uscaţi. Soţia medicului se înfrigură, îşi aminti de ceilalţi, în mijlocul sufrageriei, în pielea goală, aşteptând fără să ştie ce anume. Intră. Se preschimbaseră în simple contururi fără sex, pete imprecise, umbre pierzându-se în umbră. Dar pentru ei, nu, se gândi, ei se diluează în lumina care-i înconjoară, lumina nu-i lasă să vadă. Voi aprinde o lumină, spuse, în acest moment sunt aproape la fel de oarbă ca şi voi, A venit electricitatea, întrebă băieţelul strabic, Nu, o să aprind un opaiţ de ulei, Ce-i aia un opaiţ, întrebă din nou băieţelul strabic, O să-ţi arăt. Căută într-una din pungile de plastic o cutie de chibrituri, merse în bucătărie, ştia unde ţine uleiul, nu-i trebuia mult, rupse dintr-o cârpă de şters vasele o fâşie de pânză pentru fitil, apoi reveni în sufragerie, unde era opaiţul, va fi util pentru prima dată de când 1-au fabricat, la început nu acesta părea destinul lui, dar niciunul dintre noi, opaiţe, câini sau oameni, nu ştie, la început, tot ce-1 aşteaptă. Una după alta, pe arzătoarele candelei, s-au aprins, tremurătoare, trei mici migdale luminoase, care din când în când creşteau părând că partea superioară a flăcărilor se va pierde în aer, apoi se contractau, devenind parcă dense, solide, pietricele de lumină. Soţia medicului spuse, Acum văd, mă duc să vă caut haine curate, Dar suntem murdari, aminti fata cu ochelari negri. Şi ea şi soţia primului orb îşi acopereau cu mâinile pieptul şi pubisul, Nu din pricina mea, ci pentru că lumina opaiţului se uită la ele. Apoi spuse, Mai bine să avem haine curate pe trupul murdar decât haine murdare pe trupul curat. Luă opaiţul în mână şi se apucă să caute prin sertarele comodelor, în dulapurile de haine, peste câteva minute se întoarse, aducea pijamale, halate, fuste, bluze, rochii, pantaloni, pulovere, tot ce era necesar pentru a acoperi decent şapte persoane, e adevărat că nu erau toate de aceeaşi statură, dar, fiind atât de slabe, păreau gemene. Soţia medicului îi ajută pe toţi să se îmbrace, băieţelul strabic se alese cu nişte pantaloni scurţi ai medicului, din aceia cu care mergi la plajă şi la ţară şi care ne transformă pe toţi în copii. Acum putem să ne aşezăm, suspină soţia primului orb, arată-ne, te rog, nu ştim unde.

  Sufrageria e ca toate sufrageriile, are o măsuţă în centru, în jur sunt canapele care ajung pentru toţi, aici se aşază medicul şi soţia lui, plus bătrânul cu legătură neagră, dincolo fata cu ochelari negri şi băieţelul strabic, pe încă una, soţia primului orb şi primul orb. Sunt frânţi de oboseală. Băieţelul adoarme imediat, cu capul în poala fetei cu ochelari negri, a uitat de opaiţ. Aşa a trecut un ceas, era o stare de fericire, în lumina difuză, chipurile mânjite păreau curate, străluceau ochii celor care nu dormeau, primul orb a căutat mâna soţiei lui şi a strâns-o, gestul arată în ce măsură repausul trupului poate contribui la armonia spiritelor. Atunci soţia medicului spuse, O să mâncăm imediat câte ceva, dar, mai întâi, s-ar cuveni să ne punem de acord asupra modului cum vom trăi aici, 'fiţi liniştiţi, nu voi repeta discursul megafonului, pentru dormit sunt spaţii suficiente, avem două camere pentru cupluri, ceilalţi pot să doarmă aici, fiecare pe câte o canapea, mâine va trebui să ies să caut de mâncare, ce avem e pe terminate, ar fi bine să vină cu mine cineva, să mă ajute la transport, dar şi ca să începeţi să învăţaţi drumurile spre casă, să recunoaşteţi colţurile, s-ar putea să mă îmbolnăvesc într-o zi sau să orbesc, tot timpul aştept să se întâmple, atunci va trebui să învăţ de la voi, altă chestiune, pentru necesităţi o să pun o găleată pe balcon, ştiu că nu e o plăcere să ieşi, cu ploaia care a căzut şi frigul care e afară, oricum e preferabil decât să miroasă urât în casă, să nu uităm cum a fost viaţa noastră cât am fost internaţi, am coborât toate treptele degradării, toate, până când am atins abjecţia, deşi, altfel, aici se poate întâmpla acelaşi lucru, acolo aveam totuşi scuza abjecţiei celor din afară, acum nu, acum suntem cu toţii egali în faţa binelui şi a răului, vă rog să nu mă întrebaţi ce sunt binele şi răul, o ştiam ori de câte ori am fost nevoiţi să acţionăm în timpul când orbirea era o excepţie, adevărul şi greşeala sunt numai două moduri diferite de a înţelege relaţia noastră cu ceilalţi, nu pe cea pe care o avem cu noi înşine, în asta nu ne putem încrede, iertaţi-mi prelegerea moralistă, dar voi nu ştiţi, nu puteţi şti ce înseamnă să ai ochi într-o lume de orbi, nu sunt regină, eu sunt pur şi simplu aceea care s-a născut ca să vadă oroarea, voi o simţiţi, eu o simt şi o văd, şi acum să punem punct disertaţiei, să luăm masa. Nimeni n-a pus întrebări, doar medicul a spus, Dacă voi avea din nou ochi, voi privi cu adevărat în ochii celorlalţi, ca şi cum le-aş privi sufletul, Sufletul, întrebă bătrânul cu legătură neagră, Sau spiritul, numele contează prea puţin, şi atunci, lucru surprinzător, dacă ţinem seama că vorbim de o persoană care n-a urmat studii avansate, tânăra cu ochelari negri spuse, în adâncul nostru este ceva care n-are nume, acest ceva suntem.

  Soţia medicului a aşezat pe masă puţina hrană care le-a mai rămas, apoi i-a ajutat să ia loc, spuse, Mestecaţi încet, ajută să ne păcălim foamea. Câinele lacrimilor n-a venit să ceară de mâncare, era obişnuit să postească, în plus s-o fi gândit că n-avea dreptul, după banchetul de dimineaţă, să ia cât ar fi de puţin de la gura femeii care a plâns, ceilalţi nu par să aibă mare importanţă pentru el. în mijlocul mesei, opaiţul cu trei arzătoare o aşteaptă pe soţia medicului să dea explicaţia promisă, a făcut-o la sfârşitul mesei, Dă-mi mâinile, îi spuse băieţelului strabic, apoi i le călăuzi încet, spunând, Asta e baza, rotundă, cum vezi, şi asta coloana care susţine partea superioară, depozitul de ulei, aici, ai grijă să nu te frigi, sunt arzătoarele, din ele ies fitilele, nişte fâşiuţe de pânză care sug uleiul dinăuntru, le aprinzi cu chibritul şi ele ard până când se termină uleiul, sunt nişte luminiţe slabe, dar suficiente ca să vedem, Eu nu văd, într-o zi o să vezi, o să-ţi dau atunci opaiţul în dar. Ce culoare are, N-ai văzut niciodată un obiect din alamă, Nu ştiu, nu-mi aduc aminte, ce e alama, Alama e galbenă, Aha. Băieţelul strabic reflectă puţin, Acum o să ceară la mama, se gândi soţia medicului, dar se înşela, băiatul se mărgini să spună că voia apă, îi era foarte sete, Va trebui să aştepţi până dimineaţă, n-avem apă în casă, dar, în aceeaşi clipă, îşi dădu seama că era apă, cinci litri sau ceva mai mult din preţiosul lichid, conţinutul intact al rezervorului toaletei, nu putea fi mai rea decât ceea ce băuseră în timpul carantinei. Oarbă în întuneric, s-a dus în baie, pe pipăite a ridicat capacul rezervorului, nu putea vedea dacă, într-adevăr, avea apă, avea, i-au spus-o degetele, a căutat un pahar, 1-a cufundat, 1-a umplut cu multă grijă, civilizaţia se întorsese la primitivele izvoare din mocirlă. Când a revenit în sufragerie, toţi stăteau în continuare pe locurile lor. Opaiţul lumina chipurile întoarse spre el, ca şi cum le-ar fi spus, Sunt aici, vedeţi-mă, profitaţi, lumina asta nu va dura veşnic. Soţia medicului apropie paharul de buzele băieţelului strabic, spuse, Uite apa, bea, încet, încet, bucură-te de ea, un pahar cu apă e o minune, nu-i vorbea lui, nu vorbea nimănui, pur şi simplu comunica lumii miracolul care este un pahar cu apă. Unde ai găsit-o, e apă de ploaie, întrebă bărbatul, Nu, e din rezervorul de la baie, Dar n-aveam o damigeana de apă când am plecat, întrebă el din nou, femeia exclamă, Ba da, cum de-am uitat, o damigeana pe jumătate şi alta pe care nici n-am început-o, oh, ce bucurie, nu bea, nu mai bea, îi spunea băiatului, o să bem cu toţii apă curată, pun cele mai bune pahare pe masă şi bem apă curată. Luă de astă dată opaiţul cu ea şi se duse în bucătărie, se întoarse cu damigeana, lumina o traversa şi făcea să scânteieze bijuteria dinăuntru. A aşezat-o pe masă, a adus paharele, cele mai bune pe care le aveau, de cristal fin, apoi, lent, ca şi cum oficia un ritual, le-a umplut. In sfârşit, a spus, Să bem, Mâinile oarbe au căutat şi au găsit paharele, le-au ridicat tremurând, Să bem, a repetat soţia medicului, în mijlocul mesei, opaiţul era ca un soare înconjurat de aştri strălucitori. Când paharele au fost puse jos, fata cu ochelari negri şi bătrânul cu legătură neagră plângeau.

  Au avut o noapte neliniştită. Nebuloase la început, imprecise, visele treceau din adormit în adormit, culegeau de aici, culegeau de dincolo, aduceau cu ele noi amintiri, noi secrete, noi dorinţe, iar cei care dormeau suspinau şi murmurau, Visul ăsta nu e al meu, spuneau, însă visul le răspundea, încă nu-ţi cunoşti visele, aşa a aflat fata cu ochelari negri cine era bătrânul cu legătură neagră care dormea aproape, la doi paşi, aşa a crezut el că a aflat cine este ea, doar a crezut, pentru că nu-i de ajuns ca visurile să fie reciproce ca să fie egale. A început să plouă când s-au ivit zorii. Vântul a izbit de ferestre o rafală care a sunat ca pocnetul a mii de bice. Soţia medicului s-a trezit, a deschis ochii murmurând, Cum plouă, apoi i-a închis din nou, în încăpere continua să fie noapte adâncă, putea să doarmă. Totuşi, după un minut, se deşteptă abrupt cu ideea că are ceva de făcut, fără să înţeleagă încă ce anume, ploaia îi spunea Trezeşte-te, ce vrea ploaia, încet, ca să nu-şi trezească bărbatul, ieşi din cameră, traversă sufrageria, se opri o clipă privindu-i pe cei care dormeau pe canapele, apoi îşi continuă drumul pe coridor până în bucătărie, peste această latură a clădirii ploaia cădea cu mai multă putere, împinsă de vânt. Cu mâneca halatului pe care-1 îmbrăcase şterse geamul aburit al uşii şi privi afară. Cerul era în întregime un singur nor compact, ploaia se prăvălea în torente. Pe podeaua balconului erau îngrămădite rufele murdare scoase de pe ei, era sacul de plastic cu pantofii ce trebuiau spălaţi. Spălatul. Ultimul văl de somn se dădu brusc la o parte, asta trebuia să facă. Deschise uşa, făcu un pas, imediat ploaia o udă din cap până în picioare, parcă stătea sub o cascadă. Trebuie să profit de apă, se gândi. Intră din nou în bucătărie şi, evitând pe cât posibil să facă zgomot, începu să adune lighene, cratiţe, oale, tot ce putea păstra ceva din apa care cobora deasă din cer, în perdele pe care vântul le făcea să oscileze, împingându-le peste acoperişurile oraşului ca pe o uriaşă mătură vuind. Le duse afară, le înşiră de-a lungul balconului, lingă grilaj, acum va avea apă să spele hainele imunde, pantofii infecţi, Să nu se oprească, să nu se oprească ploaia, murmura căutând în bucătărie săpunurile, detergenţii, bureţii, tot ce putea folosi pentru a curăţa cât de cât, barem puţin, această insuportabilă necurăţenie a sufletului. A trupului, rosti, ca pentru a-şi ' corecta gândul metafizic, apoi adăugă, Totuna. Atunci, ca şi cum ar fi fost o concluzie inevitabilă, o conciliere armonioasă între ce a spus şi ce a gândit, îşi scoase dintr-un singur gest halatul ud, si, goală, primind pe trup, când mângâierea, când biciuirea ploii, se apucă să spele rufele, dar şi propriul trup. Forfota apei care o înconjura o împiedică să-şi dea seama imediat că nu mai e singură. La uşa balconului apăruseră fata cu ochelari negri şi soţia primului orb, ce presentimente, ce intuiţii, ce voci interioare le vor fi deşteptat, nu se ştie, de asemenea nu se ştie cum au reuşit ele să găsească drumul, nu merită să căutăm explicaţii, ipotezele sunt deschise. Aju-taţi-mă, vă rog, spuse soţia medicului văzându-le, Cum, dacă nu vedem, întrebă soţia primului orb, Daţi-vă jos hainele, cu cit mai puţin vom avea de uscat după aceea cu atât mai bine, Dar nu vedem, repetă soţia primului orb, Ce contează, spuse fata cu ochelari negri, facem ce putem, Iar eu termin treaba, spuse soţia medicului, o să curăţ ce rămâne murdar, acum la treabă, haideţi, suntem singura femeie cu doi ochi şi şase mâini de pe lume. Poate că, în clădirea din faţă, în dosul ferestrelor închise, câţiva orbi, bărbaţi şi femei, treziţi de violenţa rafalelor constante, cu fruntea lipită de geamurile reci, acoperind cu răsuflarea lor aburul nopţii, îşi amintesc de vremea când, stând ca acum, priveau cum cade ploaia din cer. Nu-şi pot imagina că dincolo sunt trei femei goale, goale cum au venit pe lume, par nebune, trebuie să fie nebune, nişte persoane sănătoase la minte nu s-ar apuca să spele rufe pe un balcon expus observaţiilor vecinilor, mai ales cu această înfăţişare, ce contează că suntem orbi cu toţii, unele lucruri nu se fac, Dumnezeule, cum curge apa pe ele, coboară printre sâni, întârzie şi se pierde în bezna pubisului, îneacă, în sfârşit, şi înconjoară coapsele, poate că, pe nedrept, am gândit urât despre ele, poate că nu ştim să vedem lucrul cel mai frumos şi plin de glorie care s-a petrecut vreodată în istoria oraşului, de pe podeaua balconului cade o pânză de spumă, ce n-aş da să fiu şi eu în ea, căzând interminabil, curat, purificat, gol. Doar Dumnezeu ne vede, spuse soţia primului orb care, în ciuda dezamăgirilor şi contradicţiilor, îşi păstrează neclintită credinţa că Dumnezeu nu e orb, la care soţia medicului răspunse, Nici măcar el, cerul e acoperit, doar eu vă pot vedea, Sunt urâtă, întrebă fata cu ochelari negri, Eşti slabă şi murdară, urâtă nu vei fi niciodată, Dar eu, întrebă soţia primului orb, Murdară şi slabă ca şi ea, nu la fel de frumoasă, dar mai frumoasă decât mine, Tu eşti frumoasă, spuse fata cu ochelari negri. Cum poţi să ştii, când nu m-ai văzut niciodată, Te-am visat de două ori, Când, A doua oară a fost astă-noapte, Ai visat casa pentru că te simţeai sigură şi liniştită, e firesc, după tot ce-am păţit, în visul tău, eu eram casa, şi, având nevoie de un chip ca să mă vezi, 1-ai inventat, Şi eu te văd frumoasă, şi nu te-am visat niciodată, spuse soţia primului orb, Ceea ce demonstrează că orbirea e providenţa urâţilor, Tu nu eşti urâtă, Nu, de fapt, nu sunt, dar vârsta, Câţi ani ai, întrebă fata cu ochelari negri, Mă apropii de cincizeci, Ca mama, Şi ea, Ea, ce, Continuă să fie frumoasă, A fost mai mult decât acum, Asta ni se întâmplă tuturor, mereu am fost mai mult odată, Tu n-ai fost niciodată atât de mult, spuse soţia primului orb. Aşa sunt cuvintele, ascund multe, se unesc unele cu altele, dau impresia că nu ştiu unde vor să meargă, dar deodată, din pricina a două sau trei vorbe, sau patru care apar brusc, simple în ele însele, un pronume personal, un adverb, un verb, un adjectiv, şi iată că emoţia urcă irezistibilă la suprafaţa pielii şi a ochilor, stricând măsura sentimentelor, uneori nu mai rezistă nervii, au îndurat multe, au îndurat totul, parcă purtau o armură, s-ar spune. Soţia medicului are nervi de oţel, dar iată că soţia medicului varsă lacrimi din pricina unui pronume personal, a unui adverb, a unui verb, a unui adjectiv, nişte simple categorii gramaticale, nişte simple denumiri, ca şi cele două femei suplimentare, altele, pronume nehotărâte, plângând şi ele, îmbrăţişând-o pe cea din propoziţia completă, trei graţii nude în ploaia care cade. Asemenea clipe nu pot ţine veşnic, femeile stau aici de peste o oră, e timpul să simtă frigul, Mi-e frig, rosti fata cu ochelari negri. Pentru rufe nu se poate face mai mult, pantofii sunt curaţi ca de zile mari, acum e momentul să se spele femeile, fiecare îi săpuneşte celeilalte părul şi spatele, şi râd aşa cum râdeau când erau încă fetiţe care se jucau de-a v-aţi ascunselea în grădină, înainte să orbească. Ziua s-a luminat de tot, primul soare a tras cu ochiul peste umărul lumii înainte să se ascundă din nou după nori. Continuă să plouă, dar cu mai puţină putere. Spălătoresele au intrat în bucătărie, s-au şters şi şi-au frecat pielea cu prosoapele mari pe care soţia medicului le-a adus din dulapul din sala de baie, pielea lor miroase de trăsneşte a detergent, dar asta e viaţa, cine n-are câine vânează cu pisica, săpunul s-a topit într-o clipită, chiar şi aşa în casa asta pare că se găseşte orice, poate fiindcă ştiu să folosească cum trebuie ce au, în sfârşit, s-au acoperit, paradisul e afară, pe balcon, halatul soţiei medicului e ud leoarcă, dar şi-a pus o rochie cu crengi şi flori, nepurtată de ani de zile, acum e cea mai frumoasă dintre toate trei.

  Când au intrat în sufragerie, soţia medicului a văzut că bătrânul cu legătură neagră stătea pe canapeaua pe care dormise, îşi ţinea capul între mâini, degetele în hăţişul de păr alb care i-a năpădit tâmplele şi ceafa, şi stătea imobil, încordat, ca şi cum ar fi vrut să-şi reţină gândurile sau, dimpotrivă, să le oprească din gândit. Le auzi intrând, ştia de unde vin, ce-au făcut, că au fost goale, ştia toate astea nu pentru că deodată i-ar fi revenit vederea şi s-ar fi dus pe vârful picioarelor, ca ceilalţi bătrâni, să pândească nu o singură Suzană în baie, ci trei, orb a fost, orb continua să fie, se apropiase însă de uşa bucătăriei şi auzise ce vorbeau pe balcon, râsetele, zgomotul ploii şi răpăitul apei, inspirase mirosul săpunului, apoi se întorsese pe canapeaua lui, gândindu-se că exista încă viaţă pe lume şi întrebându-se dacă el mai era parte din ea. Soţia medicului spuse, Femeile s-au spălat, acum e rândul bărbaţilor, şi bătrânul cu legătură neagră întrebă, Mai plouă, Da, plouă, şi e apă în lighenele de pe balcon, Atunci prefer să mă spăl în baie, în scăldătoare, pronunţă cuvântul ca şi cum şi-ar fi prezentat certificatul de vârstă, explicând Sunt de pe vremea când nu se spunea cadă, ci scăldătoare, şi adăugă, Dacă nu te deranjează, bineînţeles, nu vreau să-ţi murdăresc casa, promit că n-am să vărs apă pe jos, mă rog, o să fac tot posibilul, In cazul ăsta, îţi duc lighenele în baie, Te ajut, Pot să le duc singură, Trebuie să fac ceva, nu sunt invalid, Vino, atunci. Pe balcon, soţia medicului trase înăuntru un lighean aproape plin cu apă, Apucă de aici, îi spuse bătrânului cu legătură neagră conducându-i mâinile, Acum, ridicară ligheanul cât era de greu, Bine că ai venit să mă ajuţi, singură nu mă descurcam, Ştii zicala, Ce zicală, Munca bătrânului nu e multă, dar cine o ignoră are urechea surdă, Nu e aşa zicala, Ştiu, unde am zis bătrân, e copil, unde am zis ignoră, e dispreţuieşte, dar zicalele, dacă vor să spună ce spun pentru că e nevoie s-o spună, trebuie să se adapteze timpurilor, Eşti filosof, Ce idee, sunt bătrân. Au vărsat ligheanul în cadă, apoi soţia medicului deschise un sertar, îşi amintise că mai avea un săpun, îl puse în mâinile bătrânului cu legătură neagră, Vei mirosi plăcut, mai plăcut decât noi, foloseşte cât vrei, nu-ţi face probleme, o să lipsească mâncarea, dar, în supermarketuri, trebuie să fie săpunuri, Mulţumesc, Fii atent să nu aluneci, dacă vrei, îl chem pe soţul meu să te ajute, Nu, prefer să mă spăl singur, Cum doreşti, şi ai aici, fii atent, dă-mi mâna, o maşină de bărbierit, un pămătuf, dacă vrei să te razi, Mulţumesc. Soţia medicului ieşi. Bătrânul cu legătură neagră îşi, scoase pijamaua care îi căzuse la sorţi la distribuirea hainelor, apoi, cu multă grijă, intră în cadă. Apa era rece şi puţină, nu avea nici o palmă adâncime, ce diferenţă între a o primi în şuvoaie din cer, râzând ca cele trei femei, şi această bălăceală tristă. Îngenunche pe fundul căzii, inspiră adânc, cu mâinile făcute scoică îşi aruncă pe piept primul val de apă, care aproape îi tăie răsuflarea, îşi udă repede tot trupul, ca să nu aibă vreme să se înfioare, apoi, în ordine, cu metodă, începu să se săpunească, să-şi frece energic pielea pornind de la umeri, braţele, pieptul şi abdomenul, pubisul, sexul, între picioare, Sunt mai împuţit decât un animal, se gândi, apoi coapsele slabe, până la coaja de murdărie care îi încălţa labele picioarelor. Lăsă un timp spuma, pentru ca acţiunea de curăţire să fie mai prelungită, spuse, Trebuie să mă spăl pe cap, îşi duse mâinile la spate ca să-şi dezlege legătura, Şi tu ai nevoie de o baie, o desprinse şi o lăsă să cadă în apă, acum îşi simţea trupul cald, îşi muie şi îşi săpuni părul, era un bărbat de spumă, alb în mijlocul unei imense orbiri albe unde nimeni nu 1-ar putea găsi, dacă aşa credea, s-a înşelat, în clipa aceea simţi nişte mâini care îi atingeau spatele, îi adunau spuma de pe braţe, de pe piept, şi apoi o întindeau pe spate, încet, ca şi cum, neputând vedea, ar fi trebuit să fie mai atente la ce fac. A vrut să întrebe, Cine eşti, dar limba i s-a poticnit, n-a fost în stare, acum trupul i se înfiora, dar nu de frig, mâinile continuau să-1 spele cu mişcări uşoare, femeia nu spuse Sunt a medicului, sunt a primului orb, sunt fata cu ochelari negri, mâinile şi-au terminat treaba, s-au retras, s-a auzit zgomotul uŞor al uşii băii închizându-se, bătrânul cu legătură neagră a rămas singur, îngenuncheat în cadă, ca şi cum ar fi implorat niscaiva mizericordie, tremurând, tremurând, Cine o fi fost, se întreba, raţiunea îi spunea că nu putea fi decât soţia medicului, ea e cea care vede, ea e cea care ne-a protejat, ne-a îngrijit şi ne-a hrănit, n-ar fi de mirare să fi avut şi această discretă atenţie, aşa îi spunea raţiunea, însă el nu credea în raţiune. Continua să tremure, nu ştia dacă din pricina emoţiei sau a frigului. Căută legătura pe fundul băii, o frecă puternic, o stoarse, şi-o puse în jurul capului, cu ea se simţea mai puţin gol. Când intră în sufragerie, uscat, parfumat, soţia medicului spuse, Avem un bărbat curat şi bărbierit, iar apoi, cu tonul cuiva care tocmai şi-a amintit că ar fi trebuit să facă ceva, dar uitase, Nu te-ai putut spăla pe spate, ce păcat. Bătrânul cu legătură neagră n-a răspuns, dar s-a gândit că a avut dreptate să nu creadă în raţiune.

  Puţinul care mai era de mâncare i 1-au dat băieţelului strabic, ceilalţi vor trebui să aştepte aprovizionarea, în cămară erau nişte dulceţuri, fructe uscate, zahăr, câţiva biscuiţi, câteva fursecuri uscate, dar la aceste rezerve, şi la altele pe care le vor aduna vor recurge doar în caz de nevoie extremă, căci mâncarea de zi cu zi trebuie câştigată zi de zi, dacă din ghinion expediţia se va întoarce cu mâinile goale, atunci da, doi biscuiţi fiecare, cu o linguriţă de dulceaţă, Avem de căpşuni şi de piersici, pe care le preferaţi, trei jumătăţi de nucă, un pahar de apă, luxul atât cât va dura. Soţia primului orb spuse că şi ea ar vrea să meargă după mâncare, trei nu erau prea mulţi, chiar fiind orbi, doi dintre ei ajutau la cărat, pe lângă asta, dacă era posibil, având în vedere că nu era mare distanţa, ar dori să meargă să-şi vadă casa, dacă a fost ocupată, dacă era lume cunoscută, de exemplu, vecini din clădire, cărora li s-a mărit familia cu câteva rude venite din provincie, sperând să se salveze de epidemia de orbire care le atacase satul, se ştie că la oraş întotdeauna sunt alte posibilităţi. Au ieşit aşadar toţi trei, înfofoliţi în ce mai rămăsese în casă din hainele de îmbrăcat, celelalte, care au fost spălate, vor trebui să aştepte vremea bună. Cerul era tot înnorat, dar nu ameninţa să plouă. Dus de apă, mai ales pe străzile mai înclinate, gunoiul se adunase în grămăjoare, curăţindu-se mari porţiuni de pavaj. Ce bine ar fi să plouă în continuare, soarele, în situaţia asta, n-ar face decât rău, spuse soţia medicului, avem destulă putreziciune şi duhoare, Le simţim mai intens pentru că suntem curaţi, spuse soţia primului orb, soţul ei se arătă de acord, deşi avea impresia că răcise din pricina băii cu apă rece. Erau sumedenie de orbi pe străzi, profitau de ocazie ca să caute alimente şi să-şi satisfacă unde se nimerea necesităţile excre-torii la care puţina hrană şi apă încă îi obligau. Câinii adulmecau pretutindeni, scormoneau prin gunoaie, câte unul ducea în gură un şobolan înecat, caz foarte rar, care-şi putea avea explicaţia în abundenţa extraordinară a ultimelor ploi, 1-a prins inundaţia într-un loc nepotrivit, nu i-a servit la nimic faptul că ştia să înoate. Câinele lacrimilor nu se amestecă împreună cu vechii tovarăşi de haită şi de vânătoare, alegerea lui e făcută, însă nu e el animalul care să aştepte să fie hrănit, mestecă deja cine ştie ce, munţii de gunoaie conţin comori inimaginabile, totul e să cauţi, să răscoleşti şi să găseşti. Vor trebui să caute şi să răscolească în memorie, când se va ivi ocazia, şi primul orb şi soţia lui, acum că au învăţat cele patru colţuri, nu ale casei unde locuiesc, care are mult mai multe, ci ale străzii pe care stau, cele patru colţuri care vor deveni pentru ei punctele cardinale, pe orbi nu-i interesează să ştie unde e răsăritul şi apusul, nordul sau sudul, ei vor să le spună mâinile şovăitoare dacă sunt pe calea cea bună, odinioară, când erau încă puţini, obişnuiau să folosească bastoane albe, sunetul loviturilor continue în pământ şi în pereţi era ca un soi de cifru prin care identifica şi recunoştea ruta, dar, în zilele noastre, fiind orbi cu toţii, un astfel de baston, în bocănitul general, ar fi complet inutil, ca să nu mai spunem că, scufundat în albul său, orbul ar ajunge să se îndoiască dacă poartă sau nu ceva în mână. Câinii au, se ştie, dincolo de ceea ce numim instinct, şi alte mijloace de orientare, e adevărat că, fiind miopi, nu se încred prea mult în văz, totuşi, cum nasul le stă mult înaintea ochilor, ajung mereu unde vor, în cazul de faţă, pentru orice eventualitate, câinele lacrimilor şi-a ridicat piciorul în cele patru vmturi, mirosul se va însărcina să-1 ducă acasă dacă, într-o zi, se va pierde. In timp ce mergeau pe stradă, soţia medicului se uita într-o parte şi în alta, căutând vreun negoţ de alimente, de unde şi-ar fi putut aproviziona cămara pustiită. Jaful nu fusese complet numai pentru că în băcăniile de tip vechi încă se mai poate găsi fasole sau ceva năut în butoaie, sunt leguminoase care cer mult timp pentru fiert, dar apa, dar combustibilul, de aceea nu se bucură de nici un credit. Pe soţia medicului n-o entuziasma în mod deosebit mania predicativă a proverbelor, oricum din aceste învăţăminte străvechi trebuie să-i fi rămas în memorie, dovada este c-a umplut două pungi de plastic cu năut şi fasole, Pune bine ce nu-ţi foloseşte, vei găsi ce-ţi trebuie, îi spusese o bunică, în fond, apa în care le va pune la muiat va fi bună şi la gătit, iar ce rămâne din fiertură nu mai e apă, ci supă. Nu numai în natură câteodată nu se pierde totul şi ceva se foloseşte.

  De ce cărau ei sacii de fasole şi de năut, plus ceea ce reuşeau să adune, când mai aveau încă atât de mers până să ajungă pe strada unde locuiau primul orb şi soţia lui, este o întrebare pe care n-ar pune-o decât cineva care n-a ştiut niciodată ce sunt lipsurile. Pentru casă, e bună şi o piatră, a spus aceeaşi bunică a soţiei medicului, doar a uitat să adauge, Chiar dacă trebuie să faci ocolul lumii, asta făceau acum, mergeau spre casă pe drumul cel mai lung. Unde suntem, a întrebat primul orb, soţia medicului i-a explicat, de aia avea ochi, iar el, Aici am orbit, la colţul unde e semaforul, Chiar acolo suntem, Serios, Exact acolo. Nu vreau să-mi amintesc ce-am păţit, eram închis în maşină şi nu mai puteam să văd, lumea ţipa afară, eu eram disperat şi ţipam că am orbit, până când a venit omul ăla şi m-a dus acasă, Bietul de el, spuse soţia primului orb, n-o să mai fure niciodată maşini, Ne este atât de greu să acceptăm ideea că vom muri, spuse soţia medicului, încât mereu încercăm să găsim scuze pentru morţi, de parcă am cere anticipat să fim iertaţi când ne va veni rândul, Totul mi se pare şi acum un vis, spuse soţia primului orb, ca şi cum aş visa că sunt oarbă, Când stăteam în casă, aşteptându-te, şi eu am avut impresia asta, spuse bărbatul. Părăsiseră piaţa unde se întâm-plaseră aceste lucruri, acum urcau pe nişte străzi înguste, labirintice, soţia medicului nu cunoaşte prea bine locurile, dar primul orb nu se pierde, le îndrumă, ea anunţă numele străzilor, iar el spune, Cotim la stânga, cotim la dreapta, în sfârşit, Asta e strada noastră, clădirea e pe partea stingă, aproximativ la mijloc, Ce număr are, întrebă soţia medicului, el nu-şi aducea aminte, Asta-i bună, n-am uitat, dar parcă mi-a pierit din minte, rosti, e de rău augur, dacă nu mai ştim nici măcar unde locuim, visul luând locul memoriei, unde vom ajunge. Dar de data asta nu e aşa de grav, din fericire, soţia primului orb a avut ideea să vină în această excursie, iat-o rostind numărul clădirii, au evitat să recurgă la ceea ce primul orb se lăuda că poate să facă, să recunoască uşa prin magia atingerii, ca şi cum ar ţine o baghetă magică pe post de baston, o atingere, metal, altă atingere, lemn, cu încă trei sau patru va ajunge la desenul complet, nu am nici o îndoială, asta e. Au intrat, soţia medicului în frunte, Care e etajul, întrebă, Al treilea, răspunse primul orb, n-avea memoria chiar atât de slăbită cât păruse, uiţi unele lucruri, aşa e viaţa, de altele îţi aduci aminte, de pildă, îşi aminteşte cum a intrat pe această uşă după ce a orbit, La ce etaj locuiţi, a întrebat omul care nu furase încă automobilul, La trei, a răspuns, deosebirea este că acum nu mai suie cu liftul, calcă pe treptele nevăzute ale unei scări care e, în acelaşi timp, întunecată şi luminoasă, cât de mult simte lipsa electricităţii cel care nu este orb, sau a luminii soarelui, sau a unui ciot de luminare, dar ochii soţiei medicului au avut destul timp să se adapteze penumbrei, cei care urcă s-au ciocnit la jumătatea drumului de două femei care coborau, nişte oarbe de la etajele superioare, poate de la trei, nimeni n-a pus întrebări, vecinii nu mai sunt cei dinainte. Uşa era închisă. Cum facem, întrebă soţia medicului, Eu vorbesc, spuse primul orb. Au bătut o dată, de două ori, de trei ori, Nu e nimeni, spuse cineva exact în momentul când se deschidea uşa, întârzierea n-avea de ce să mire, un orb care stă în fundul casei nu poate veni în fugă să răspundă celui care a bătut, Cine e, ce doriţi, întrebă bărbatul care se ivi, avea un aer serios, educat, trebuie să fie o persoană de înţeles. Primul orb spuse, Locuiam în această casă, Ah, a fost răspunsul celuilalt, apoi întrebă, Mai e cineva cu dumneavoastră, Soţia mea şi o prietenă, De unde pot şti că e casa dumneavoastră, E simplu, spuse soţia primului orb, vă pot spune tot ce e înăuntru. Celălalt rămase tăcut câteva secunde, apoi rosti, Intraţi. Soţia medicului rămase în urmă, aici nimeni n-avea nevoie de un ghid. Orbul spuse, Sunt singur, ai mei au plecat după mâncare, ar trebui probabil să spun ale mele, dar nu cred că e potrivit, făcu o pauză şi adăugă, Deşi cred că aveam obligaţia s-o ştiu, Ce vreţi să spuneţi, întrebă soţia medicului, Ale mele de care vorbeam sunt soţia mea şi fiicele mele, Şi de ce ar trebui să ştiţi de ce e potrivit sau nu să folosiţi posesivul la feminin, Sunt scriitor, se presupune că ştiu asemenea lucruri. Primul orb se simţi măgulit, închipuiţi-vă, un scriitor instalat la mine acasă, atunci îl apucă îndoiala, oare îi permite buna-crestere să-1 întrebe pe celălalt cum se numeşte, probabil chiar îl cunoaşte după nume, era posibil chiar să-1 fi citit, ezita încă între curiozitate şi discreţie, când nevasta puse întrebarea directă, Cum vă cheamă, Orbii n-au nevoie de nume, eu sunt vocea pe care o am, restul n-are importanţă, Dar aţi scris cărţi, iar cărţile vă poartă numele, spuse soţia medicului, Acum nu le poate citi nimeni, ca şi cum n-ar exista. Primul orb consideră că discuţia se îndepărta prea mult de chestiunea care-1 interesa în mod special, Dar cum aţi ajuns în casa mea, întrebă, Ca mulţi alţii care nu mai trăiesc unde trăiau, mi-am găsit casa ocupată de persoane care n-au vrut să înţeleagă de vorbă bună, se poate spune că am fost aruncaţi pe scări, Este departe casa dumneavoastră, Nu, Aţi mai făcut vreo încercare s-o recuperaţi, întrebă soţia medicului, acum lumea se mută frecvent dintr-o casă în alta, Am mai încercat de două ori, Şi erau tot acolo, Da, Şi ce-aveţi de gând să faceţi acum că ştiţi că e casa noastră, vru să afle primul orb, ne veţi alunga aşa cum au făcut alţii cu dumneavoastră, Nu am nici vârsta nici putere pentru aşa ceva şi, chiar dacă aş avea, nu cred c-aş fi în stare să recurg la procedee atât de expeditive, un scriitor ajunge să aibă şi în viaţă răbdarea de care a avut nevoie ca să scrie, Ne veţi lăsa, aşadar, casa, Da, dacă nu găsim altă soluţie, Nu văd ce altă soluţie s-ar putea găsi. Soţia medicului ghicise însă care va fi răspunsul scriitorului, Dumneavoastră şi soţia, ca şi prietena care vă însoţeşte, locuiţi într-o casă, presupun, Da, mai precis în casa ei, E departe, Nu se poate spune c-ar fi departe, Atunci, dacă îmi permiteţi, am o propunere, Spuneţi, Să continuăm aşa cum suntem, în acest moment, amândoi avem o casă unde putem trăi, eu voi fi în continuare atent la ce se întâmplă cu a mea, dacă într-o zi o găsesc liberă, mă mut imediat acolo, dumneavoastră veţi face acelaşi lucru, veniţi aici cu regularitate, iar când o găsiţi goală, vă mutaţi, Nu sunt sigur că îmi place ideea, Nu mă aşteptam să vă placă, dar mă îndoiesc că v-ar fi pe plac alternativa care rămâne, Care anume, Să vă recuperaţi imediat casa care vă aparţine, Dar, în acest caz, Exact, în acest caz, mergem noi să stăm dincolo, Nu, nici gând, interveni soţia primului orb, să lăsăm lucrurile aşa cum sunt, vom vedea la timpul potrivit, Mi-a venit acum ideea că mai există o soluţie, spuse scriitorul, Despre ce e vorba, întrebă primul orb, Să trăim aici ca oaspeţi ai voştri, casa e destul de mare, Nu, spuse soţia primului orb, vom face ca până acum, vom locui la prietena noastră, nu trebuie să te întreb dacă eşti de acord, adăugă spre soţia medicului, Nici eu nu-ţi voi răspunde, Vă rămân recunoscător, spuse scriitorul, adevărul e că m-am aşteptat tot timpul să ni se – ceară casa înapoi, Lucrul cel mai firesc e să te mulţumeşti cu ce ai atunci când eşti orb, spuse soţia medicului, Cum aţi trăit de când a început epidemia, Am fost internaţi până acum trei zile, Ah, sunteţi dintre cei care au fost băgaţi în carantină, Da, A fost greu, E puţin spus, Oribil, Sunteţi scriitor, aveţi, cum aţi spus adineauri, obligaţia de a cunoaşte cuvintele, ştiţi deci că adjectivele nu ne ajută prea mult, dacă un om îl omoară pe altul, de exemplu, e mai bine s-o enunţăm ca atare, şi să ne încredem că simpla oroare a actului este atât de şocantă încât ne va scuti să mai spunem că a fost oribil, Vreţi să spuneţi că avem prea multe cuvinte, Vreau să spun că avem prea puţine sentimente, Sau le avem, dar nu mai folosim cuvintele care le exprimă, Aşa că le-am pierdut, Aş vrea să-mi povestiţi cum aţi trăit în carantină, De ce, Sunt scriitor, Ar fi trebuit să fiţi acolo, Scriitorul e ca oricare alt om, nu poate să ştie totul, nici să trăiască totul, trebuie să întrebe şi să-şi imagineze, într-o zi, poate că vă voi povesti cum a fost, veţi putea după aceea să scrieţi o carte, O scriu, Cum, doar sunteţi orb, Şi orbii pot să scrie, Vreţi să spuneţi că aţi apucat să învăţaţi alfabetul Braille, Nu cunosc alfabetul Braille, Cum scrieţi, atunci, întrebă primul orb, O să vă arăt. Se ridică de pe scaun, ieşi, după un minut se întoarse, aducea în nună o foaie de hârtie şi un pix, E ultima pagină completă pe care am scris-o, N-o putem vedea, spuse soţia primului orb, Nici eu, spuse scriitorul, Atunci cum puteţi scrie, întrebă soţia medicului, privind foaia de hârtie, pe care, în semiîntunericul din încăpere, se distingeau liniile foarte strânse, din loc în loc suprapuse, Pe pipăite, răspunse zâm-bind scriitorul, nu e greu, se pune foaia de hârtie pe o suprafaţă puţin moale, cum ar fi, de exemplu, alte foi de hârtie, apoi scrii, Dar, dacă nu vedeţi, spuse primul orb, Pixul este un bun instrument de lucru pentru scriitorii orbi, nu vă pot da să citiţi ce-am scris, dar mă ajută să ştiu unde am scris, e destul să urmăresc cu degetul adâncitura lăsată de ultimul rând scris, merg aşa până la marginea filei, calculez distanţa până la noul rând şi continuu, e foarte uşor, Am remarcat că, uneori, rândurile se suprapun, spuse soţia medicului, luându-i delicat din mână foaia de hârtie, Cum vă daţi seama, Eu văd, Vedeţi, v-aţi recăpătat vederea, cum, când, întrebă scriitorul nervos, Presupun că sunt singura persoană care n-a pierdut-o niciodată, Dar de ce, cum vă explicaţi, Nu-mi explic, probabil că nu există nici o explicaţie, înseamnă că aţi văzut tot ce s-a întâmplat, Am văzut ce-am văzut, n-am avut ce face, Câţi oameni au fost în carantină, Aproape trei sute, De când, De la început, am ieşit numai de trei zile, cum v-am spus, Cred că eu am orbit primul, spuse primul orb, Trebuie să fi fost oribil, Din nou cuvântul ăsta, spuse soţia medicului, ler-taţi-mă, dintr-o dată mi se pare ridicol tot ce-am scris de când am orbit, familia mea şi cu mine, Despre ce e vorba, Despre suferinţele noastre, despre viaţa noastră, Fiecare trebuie să vorbească despre ce ştie, iar despre ce nu ştie întreabă, Eu vă întreb pe dumneavoastră, Şi eu vă voi răspunde, nu ştiu când, într-o zi. Soţia medicului atinse cu foaia de hârtie mâna scriitorului, V-ar deranja să-mi arătaţi unde lucraţi, ce scrieţi, Dimpotrivă, veniţi cu mine, Putem să venim şi noi, întrebă soţia primului orb, E casa dumneavoastră, eu sunt aici doar în trecere. In dormitor era o măsuţă, pe ea o veioză stinsă. Lumina palidă care intra prin fereastră lăsa să se vadă, la stingă, câteva foi albe, altele scrise, la dreapta, în centru una scrisă numai pe jumătate. Erau două pixuri noi lingă veioză, Aici e, spuse scriitorul. Soţia medicului întrebă, îmi daţi voie, dar fără să aştepte răspunsul, luă foile scrise, erau vreo douăzeci, îşi trecu ochii peste caligrafia măruntă, peste rân-durile care coborau şi urcau, peste cuvintele înscrise pe albul paginii, gravate în orbire, Sunt în trecere, spusese scriitorul, acestea erau semnele pe care le lăsa trecând. Soţia medicului îi puse mâna pe umăr, iar el i-o căută cu amândouă mâinile, o duse încet la buze, Nu vă pierdeţi, nu lăsaţi să vă pierdeţi, rosti, erau cuvinte neaşteptate, enigmatice, nu păreau la locul potrivit.

  Când s-au întors acasă, aducând alimente suficiente pentru trei zile, soţia medicului, întreruptă de frazele însufleţite ale primului orb şi ale soţiei lui, povesti ce s-a întâmplat. Şi seara, aşa cum trebuia, le citi tuturor câteva pagini dintr-o carte pe care o luase din bibliotecă. Subiectul nu-1 interesa pe băieţelul strabic, curând a adormit cu capul în poala fetei cu ochelari negri şi cu picioarele pe genunchii bătrânului cu legătură neagră.

  După două zile, medicul spuse, Aş vrea să ştiu ce s-a întâmplat cu cabinetul meu, acurn nu folosim la nimic, nici eu, nici el, dar poate că, într-o zi, oamenii vor vedea din nou, aparatele trebuie să fie acolo, aşteptând, Mergem când vrei, spuse femeia, chiar acum, Şi am putea să profităm de plimbare ca să trecem pe la mine pe acasă, dacă nu vă deranjează, spuse fata cu ochelari negri, nu cred că părinţii mei s-au întors, dar vreau să am conştiinţa împăcată, Vom trece şi pe la tine pe acasă, spuse soţia medicului. Nimeni altcineva n-a vrut să se alăture expediţiei de recunoaştere a domi-ciliilor, primul orb şi soţia lui pentru că ştiau pe ce contau, bătrânul cu legătură neagră ştia şi el, deşi nu din aceleaşi motive, iar băieţelul strabic pentru că, în continuare, nu-şi aducea aminte numele străzii pe care locuise. Vremea era senină, ploile păreau că s-au terminat, şi soarele, deşi palid, începea să se simtă pe piele, Nu ştiu cum vom trăi când va fi cald, spuse medicul, cu toate gunoaiele putrezind peste tot, animalele moarte, poate chiar oameni, trebuie să fie şi morţi în case, problema e că nu suntem organizaţi, ar trebui să existe organizare în fiecare clădire, pe fiecare stradă, în fiecare cartier, Un guvern, spuse femeia, O organizare, trupul e şi el un sistem organizat, e viu cât se păstrează organizat, moartea nu e decât efectul dezorganizării, Dar cum ar putea să se organizeze o societate de orbi ca să trăiască, Organizându-se, a te organiza înseamnă, într-un anumit sens, să începi să vezi, Poate că ai dreptate, dar experienţa orbirii nu ne-a adus decât moarte şi mizerie, ochii mei, ca şi cabinetul tău, n-au fost de nici un folos, Datorită ochilor tăi suntem în viaţă, spuse fata cu ochelari negri, Am fi în viaţă şi dacă orbeam, lumea e plină de orbi vii, Eu cred că vom muri cu toţii, e o chestiune de timp, Moartea a fost întotdeauna o chestiune de timp, spuse medicul, Dar să mori doar pentru că eşti orb nu poate fi o moarte mai rea, Murim de boli, de accidente, din întâm-plare, Iar acum murim şi pentru că suntem orbi, vreau să spun, o să murim de orbire şi de cancer, de orbire şi de tuberculoză, de orbire şi de sida, de orbire şi de infarct, bolile pot fi diferite de la om la om, dar ce ne omoară acum cu adevărat este orbirea, Nu suntem nemuritori, nu putem scăpa de moarte, dar cel puţin ar trebui să nu fim orbi, spuse soţia medicului, Dar cum, orbirea asta e concretă şi reală, spuse medicul, Nu sunt sigură, spuse femeia, Nici eu, spuse fata cu ochelari negri. Poarta n-a trebuit forţată, au deschis-o normal, cheia era în portofelul medicului, care rămăsese în casă când fuseseră duşi în carantină. Aici e sala de aşteptare, spuse soţia medicului, Sala unde am fost, spuse fata cu ochelari negri, visul continuă, dar nu ştiu ce vis este, visul că visez că, în ziua aceea, am visat că sunt oarbă, sau visul că am fost întotdeauna oarbă şi că am venit visând la cabinet, ca să mă vindec de o inflamare a ochilor în care nu exista nici un pericol de orbire, Carantina n-a fost un vis, spuse soţia medicului, Nu, n-a fost, cum n-a fost nici violul, Nici faptul că am înjunghiat un om, Du-mă la cabinet, pot să ajung singur, dar du-mă tu, spuse medicul. Uşa era deschisă. Soţia medicului spuse, Totul e vraişte, hârtii pe jos, sertarele fişetului au fost luate, Trebuie să fi fost cei de la minister, ca să nu piardă timp căutând, Probabil, dar aparatele, La prima vedere, par în ordine, Măcar atât, spuse medicul, înainta singur, cu braţele întinse, atinse cutia cu lentile, oftalmo-scopul, biroul, apoi rosti, adresându-se fetei cu ochelari negri, Te înţeleg când spui că trăieşti un vis. Se aşeză la birou, îşi puse mâinile pe placa de sticlă acoperită de praf, apoi spuse, cu un zâmbet trist şi ironic, ca şi cum s-ar fi adresat cuiva care stătea în faţa lui, Păi, domnule doctor, îmi pare foarte rău, dar cazul dumneavoastră n-are leac, dacă vreţi să vă dau un ultim sfat, gândiţi-vă la zicala străveche, adevăr spuneau că răbdarea face bine la vedere, De ce ne faci să suferim, spuse femeia, lartă-mă, iartă-mă şi tu, suntem într-un loc unde pe vremuri se făceau miracole, acum nu mai am nici măcar dovezile puterilor mele magice, mi le-au luat pe toate, Singurul miracol posibil este să continuăm să trăim, spuse femeia, să sprijinim fragilitatea vieţii zi de zi, ca şi cum ea ar fi cea oarbă, cea care nu ştie încotro să se îndrepte, şi poate aşa e, poate că, într-adevăr, nu ştie, s-a lăsat pe mâna noastră după ce ne-a făcut inteligenţi, şi aici am adus-o, Vorbeşti ca şi cum ai fi şi tu oarbă, spuse fata cu ochelari negri, într-un anumit sens, e adevărat, sunt oarbă de orbirea voastră, poate aş reuşi să încep să văd mai bine dacă ar fi mai mulţi cei care văd, Mă tem că eşti ca martorul care caută tribunalul unde 1-a convocat nu se ştie cine şi va trebui să declare nu se ştie ce, spuse medicul, Timpul se termină, putreziciunea se întinde, bolile găsesc porţile deschise, apa e pe sfârşite, mâncarea a devenit otravă, asta ar fi prima mea declaraţie, spuse soţia medicului, Şi a doua, întrebă fata cu ochelari negri, Să deschidem ochii, Nu putem, suntem orbi, spuse medicul, Se spune, şi e un mare adevăr, că cel mai rău orb e cel care n-a vrut să vadă, Dar eu vreau să văd, spuse fata cu ochelari negri, Nu vezi numai pentru că vrei, cu diferenţa că nu mai eşti cea mai rea oarbă, şi acum să mergem, nu mai e nimic de văzut aici, spuse medicul.

  În drum spre casa fetei cu ochelari negri au traversat o piaţă largă unde se aflau grupuri de orbi care ascultau discursurile altor orbi, la prima vedere nu păreau orbi nici unii nici alţii, cei care vorbeau îşi întorceau înflăcăraţi faţa spre cei care ascultau, cei care ascultau îşi întorceau atent faţa spre cei care vorbeau. Proclamau sfârşitul lumii, salvarea prin penitenţă, viziunea din a şaptea zi, venirea îngerului, coliziunea cosmică, stingerea soarelui, spiritul tribului, virtutea semnului zodiacal, disciplina vântului, parfumul lunii, revendicarea beznei, puterea exorcismului, urma călcâiu-lui, răstignirea rozei, puritatea limfei, sângele de pisică neagră, dormitarea umbrei, revolta maree-lor, logica antropofagiei, castrarea fără durere, tatuajul divin, orbirea voluntară, gândul convex, concav, plan, vertical, înclinat, concentrat, dispersat, fugar, extirparea corzilor vocale, moartea cuvântului, Aici nu vorbeşte nimeni de organizare, îi spuse soţia medicului bărbatului ei, Poate că organizarea e în altă piaţă, răspunse el. Au mers mai departe. Puţin mai încolo soţia medicului rosti, Sunt mai mulţi morţi pe drum ca de obicei, Rezistenţa noastră ajunge la capăt, timpul se termină, apa e pe sfârşite, bolile cresc, mâncarea devine venin, tu ai spus-o înainte, aminti medicul, Cine ştie dacă, printre aceşti morţi, nu se află şi părinţii mei, spuse fata cu ochelari negri, şi eu trec pe lângă ei şi nu-i văd, E un vechi obicei al omenirii să treacă pe lângă morţi şi să nu-i vadă, spuse soţia medicului.

  Strada pe care locuise fata cu ochelari negri părea şi mai părăsită. La uşa clădirii se afla trupul unei femei. Moartă, pe jumătate mâncată de animalele hoinare, din fericire câinele lacrimilor n-a vrut să vină azi, ar fi trebuit convins să nu-şi înfigă dinţii în hoit. E vecina de la etajul unu, spuse soţia medicului, Cine, unde, întrebă bărbatul, Chiar aici, vecina de la etajul unu, se simte mirosul, Biata femeie, spuse fata cu ochelari negri, de ce o fi ieşit în stradă, ea care nu ieşea niciodată, Poate că şi-a dat seama că i se apropia moartea, poate n-a mai suportat ideea de a rămâne singură în casă, putrezind, rosti medicul, Dar acum nu putem intra, n-am cheile, Poate că s-au întors părinţii tăi, poate că te aşteaptă în casă, spuse medicul, Nu cred, Ai dreptate să nu crezi, cheile sunt aici. în concavitatea mâinii moarte, pe jumătate deschisă, aşezată pe pământ, se vedeau, strălucitoare, luminoase, câteva chei. Poate sunt ale ei, spuse fata cu ochelari negri, Nu cred, n-avea nici un motiv să-şi aducă cheile unde credea că va muri, Iar eu, oarbă fiind, nu le-aş putea vedea, dacă s-a gândit să mi le înapoieze ca să pot intra în casă, Nu ştim la ce s-a gândit când a adus cheile cu ea, poate şi-a închipuit că-ţi vei recăpăta vederea, poate i s-a părut că era nefirească uşurinţa cu care ne mişcăm când am fost aici, poate m-a auzit când am spus că scara e întunecată, că abia se putea vedea, că eu de-abia o vedeam, sau poate nimic din toate astea, delir, demenţă, ca şi cum, pierzându-şi minţile, a avut ideea fixă să-ţi înapoieze cheile, singurul lucru pe care-1 ştim este că viaţa ei a luat sfârşit când a făcut primul pas dincolo de uşă. Soţia medicului luă cheile, le dădu fetei cu ochelari negri, apoi întrebă, Ce facem acum, o lăsăm aici, N-o putem îngropa pe stradă, n-avem cum să ridicăm pietrele, spuse medicul, Mai e curtea, Ar trebui s-o ducem până la etajul al doilea şi apoi s-o coborâm pe scara de incendiu, E singura modalitate, O să avem destulă putere, întrebă fata cu ochelari negri, Chestiunea nu e dacă avem sau nu destulă putere, chestiunea e dacă ne lasă inima s-o lăsăm aici, Nu putem, spuse medicul, Atunci vom găsi puterea necesară. Într-adevăr, au găsit-o, dar a fost un chin transportarea cadavrului pe trepte, şi nu din pricina poverii, uşoară de la natură, acum şi mai redusă, după ce se ospătaseră câinii şi pisicile, ci pentru că trupul era rigid, întărit, anevoie putea fi deplasat pe scara cotită, pentru o ascensiune atât de scurtă, au fost nevoiţi să se odihnească de trei ori. Nici zgomotul, nici vocile, nici mirosul de descompunere n-au făcut să iasă pe palier alţi locuitori ai clădirii, E aşa cum am crezut, părinţii mei nu sunt aici, spuse fata cu ochelari negri. Când au ajuns, în sfârşit, la uşă, erau epuizaţi, dar mai trebuia traversată casa, coborâtă scara de incendiu, dar aici, cu ajutorul sfinţilor care, fiind vorba de mers la vale, pun umărul cu toţii, s-a purtat mai bine povara, cotiturile erau mai uşoare sub cerul liber, dar a trebuit să aibă grijă să nu le alunece din mâini trupul sărmanei creaturi, dacă o scăpau, n-ar mai putea s-o pună la loc, fără să mai vorbim de dureri, care, după moarte, sunt mai rele.

  Curtea arăta ca o junglă nicicând explorată, ultimele ploi făcuseră să crească abundent iarba şi plantele sălbatice aduse de vânt, nu duceau lipsă de mâncare iepurii care săreau de colo-colo, găinile se descurcă şi când e secetă. Se aşezaseră pe jos, gâfâind, efortul îi dăduse gata, lângă ei, cadavrul se odihnea şi el, ocrotit de soţia medicului, care alunga găinile şi iepurii, ei doar curioşi, cu nasul tremurând, ele deja cu ciocul întins ca o baionetă, gata de orice. Soţia medicului rosti, înainte să iasă pe stradă, s-a gândit să le deschidă iepurilor uşa, n-a vrut să moară de foame, Greu nu e să trăieşti cu oamenii cât să-i înţelegi, spuse medicul. Fata cu ochelari negri îşi curăţa mâinile murdare cu un pumn de iarbă pe care o smulsese, era vina ei, apucase cadavrul de unde nu trebuia, asta înseamnă să n-ai ochi. Medicul spuse, Avem nevoie de o sapă, sau de o lopată, aici se poate observa că adevărata eternă reîntoarcere este cea a cuvintelor, acum s-au întors acestea, spuse din aceleaşi motive, mai întâi a fost omul care a furat automobilul, acum va fi bătrâna care a restituit cheile, după ce vor fi îngropaţi nu se vor observa deosebirile, dacă nu vor fi păstrate în memorie. Soţia medicului urcase în casa fetei cu ochelari negri ca să caute un cearşaf curat, a trebuit să aleagă dintre cele mai puţin murdare, când a coborât, era sărbătoare printre găini, iepurii se mulţumeau să mestece iarba proaspătă. După ce a acoperit şi a învelit cadavrul, femeia se duse să caute o sapă sau o lopată. Le-a găsit pe amândouă într-o baracă, unde erau şi alte unelte. Mă ocup eu de asta, spuse, pământul e umed, se sapă bine, voi odihniţi-vă. A ales o porţiune fără rădăcini, din cele care ar trebui tăiate cu lovituri succesive de lopată, să nu se creadă că e vorba de o treabă uşoară, rădăcinile sunt şmechere, ştiu să profite de moliciunea pămân-tului ca să evite izbitura, amortizând efectul mortal al ghilotinei. Nici soţia medicului, nici bărbatul ei, nici fata cu ochelari negri, ea fiind absorbită de muncă, ei pentru că nu-i ajutau ochii, n-au remarcat apariţia orbilor pe balcoanele dimprejur, nu mulţi, nu în toate, trebuie să-i fi atras zgomotul sapei, e inevitabil pe pământul moale, fără să uităm că întotdeauna dai peste câte o pietricică ascunsă care răspunde sonor loviturii. Erau bărbaţi şi femei care păreau fluizi ca nişte spectre, ca nişte fantome asistând din curiozitate la o înmor-mântare, doar ca să-şi aducă aminte cum a fost a lor. Soţia medicului i-a văzut, în sfârşit, când, ter-minând groapa, şi-a îndreptat şalele dureroase, ducându-şi antebraţul la frunte ca să-şi şteargă sudoarea. Atunci, împinsă de un impuls irezistibil, fără să se fi gândit dinainte, le-a strigat orbilor de pe balcoane şi tuturor orbilor din lume, Va resuscita, observaţi că n-a spus Va reînvia, nu era totuşi cazul, deşi uite dicţionarul, afirmând, promiţând sau insinuând că este vorba de sinonime perfecte şi exacte. Orbii s-au speriat şi s-au băgat în casă, nu pricepeau de ce a fost pronunţat un astfel de cu-vânt, în plus nu erau pregătiţi pentru o asemenea revelaţie, se vedea că nu frecventau piaţa anunţurilor magice, când am povestit despre ea am uitat să adăugăm capul de lăcustă şi sinuciderea scorpionului, ca lista să fie completă. Medicul întrebă, De ce-ai spus va resuscita, cu cine vorbeai, Cu nişte orbi care au apărut pe balcoane, m-am speriat şi probabil şi eu i-am speriat, Şi de ce acest cuvânt, Nu ştiu, mi-a apărut în minte şi 1-am spus, Mai lipseşte să te duci să predici în piaţa pe unde am trecut, Da, o predică despre dintele de iepure şi ciocul de găină, vino acum să mă ajuţi, pe aici, aşa, ia-o de picioare, eu o ridic din partea asta, atenţie, să nu cazi tu în groapă, da, bine, coboar-o încetişor, mai mult, mai mult, am făcut groapa adâncă din pricina găinilor, când încep să scormonească, nu se ştie niciodată unde se pot opri, gata. Umplu groapa cu sapa, bătători bine pământul, aranja grămăjoara care întotdeauna prisoseşte din pământul care s-a întors în pământ, ca şi cum toată viaţa n-ar fi făcut altceva. La urmă, smulse o tulpină de trandafir care creştea într-un colţ al curţii şi îl plantă la baza mormântului, aproape de cap. Va resuscita, întrebă fata cu ochelari negri, Ea, nu, răspunse soţia medicului, mai multă nevoie au cei care sunt în viaţă să resuscite din ei înşişi şi n-o fac, Suntem pe jumătate morţi, spuse medicul, încă suntem pe jumătate vii, răspunse femeia. Puse la loc în baracă sapa şi lopata, aruncă o privire prin curte să se convingă că totul era în ordine, Ce ordine, se întrebă pe sine însăşi şi îşi răspunse singură, Ordinea care vrea morţii la locul lor de morţi şi pe cei vii la locul lor de vii, în timp ce găinile şi iepurii îi hrănesc pe unii şi se hrănesc din alţii, Aş vrea să le las un semn părinţilor mei, spuse fata cu ochelari negri, doar ca să ştie că sunt în viaţă, Nu vreau să te dezamăgesc, spuse medicul, dar mai întâi ar trebui să ajungă aici, şi e puţin probabil, gândeş-te-te că n-am fi reuşit niciodată să găsim casa, dacă n-ar fi avut cine să ne îndrume, Ai dreptate, şi nici măcar nu ştiu dacă sunt în viaţă, dar, dacă nu le las un semn, ceva, mă voi simţi ca şi cum i-aş fi abandonat, Ce să fie, atunci, întrebă soţia medicului, Ceva să poată recunoaşte doar după atingere, spuse fata cu ochelari negri, din păcate nu mai port nimic din ce purtam pe vremuri. Soţia medicului o privea, stătea pe prima treaptă a scării de incendiu, cu mâinile sprijinite pe genunchi, cu chipul ei frumos plin de îngrijorare, şi părul pe umeri, Ştiu ce semn le poţi lăsa, spuse. Urcă rapid pe scară şi se întoarse cu un foarfece şi o bucată de sfoară, La ce te-ai gândit, întrebă fata cu ochelari negri, neliniştită, auzind zgomotul foarfecelui tăindu-i părul, Dacă părinţii tăi se întorc, vor găsi pe clanţa uşii o şuviţă de păr, a cui ar putea fi dacă nu a fiicei lor, întrebă soţia medicului, îmi vine să plâng, spuse fata cu ochelari negri, zis şi făcut, cu capul pe braţele încrucişate pe genunchi îşi vărsă durerile, dorul, emoţia trezită de ideea soţiei medicului, apoi înţelese, fără să ştie pe ce căi ale sentimentelor ajunsese aici, că plângea şi pentru bătrâna de la etajul întâi, devoratoarea de carne crudă, vrăjitoarea oribilă, care, cu mina ei moartă, îi restituise cheile casei. Atunci soţia medicului spuse, Ce timpuri trăim, s-a răsturnat ordinea lucrurilor, un simbol, care aproape întotdeauna a fost al morţii, devine semn de viaţă, Unele mâini sunt în stare de astfel de minuni şi de altele mai mari, spuse medicul, Nevoia poate multe, dragul meu, spuse femeia, şi acum ajunge cu filosofia şi taumaturgia, să ne dăm mâinile şi să ne vedem de treabă. Chiar fata cu ochelari negri atârnă de clanţă şuviţa de păr, Crezi că părinţii mei o s-o descopere, întrebă, Clanţa uşii e mâna întinsă a casei, răspunse soţia medicului, şi cu această frază de efect, aşa s-ar spune, şi-au încheiat vizita.

  Seara au avut din nou lectură şi audiţie, n-aveau cum să se distreze altfel, păcat că medicul nu era, de exemplu, violonist amator, ce dulci serenade s-ar auzi atunci de la etajul cinci, vecinii invidioşi ar zice, Ori le merge bine, ori sunt inconştienţi şi cred că pot uita de necazuri râzând de necazurile celorlalţi. Acum nu e altă muzică în afară de cea a cuvintelor, iar aceasta, mai ales cea din cărţi, e discretă, chiar dacă cineva din clădire ar fi mânat de curiozitate să asculte la uşă, n-ar auzi decât un murmur solitar, un şirag de sunete care se va putea prelungi la nesfârşit, cărţile lumii, toate laolaltă, sunt, aşa cum se spune că e universul, infinite. Când lectura s-a terminat, târziu în noapte, bătrânul cu legătură neagră a spus, La asta am fost reduşi, să ascultăm, Eu nu mă plâng, aş putea sta aşa pentru totdeauna, spuse fata cu ochelari negri, Nici eu nu mă plâng, spun doar că nu mai putem face altceva decât să ascultăm istoria unei umanităţi care a trăit înainte de noi, profităm de norocul că mai există nişte ochi lucizi, ultimii care au rămas, dacă, într-o zi, se vor stinge,.nici nu vreau să mă gândesc, atunci firul care ne uneşte de această umanitate se va rupe, va fi ca şi cum ne-am îndepărta unii de alţii în spaţiu, pentru totdeauna, la fel de orbi şi noi şi ei, îmi voi păstra speranţa cât voi putea, spuse fata cu ochelari negri, speranţa că îmi voi regăsi părinţii, speranţa că mania băiatului se va întoarce, Ai uitat să pomeneşti speranţa tuturor, Care, Să ne recuperăm vederea, Unele speranţe e o nebunie să le ai, îţi spun că dacă n-ar fi ele, aş fi renunţat la viaţă, Dă-mi un exemplu, Să văd iar, Pe asta o cunoaştem, dă-mi alt exemplu, Nu vreau, De ce, Nu te interesează, Şi de unde ştii tu că nu mă interesează, ce crezi tu că ştii despre mine ca să hotărăşti, de capul tău, ce mă interesează şi ce nu, Nu te supăra, n-am avut intenţia să te jignesc, Bărbaţii sunt toţi la fel, cred că e destul că s-au născut dintr-un pântece de femeie ca să ştie totul despre femei, Eu despre femei ştiu puţine, despre tine nimic, bărbatul, pentru mine, e departe, acum sunt un bătrân, şi chior, nu numai orb, Nu mai ai nimic să spui împotriva ta, Mult mai mult, nici nu-ţi închipui cum creşte lista neagră a automustrărilor o dată cu trecerea anilor, Sunt tânără, şi am şi eu destule, încă n-ai făcut nimic rău cu adevărat, Cum poţi s-o ştii, n-ai trăit niciodată cu mine, Da, n-am trăit niciodată cu tine, De ce ai repetat cuvintele mele cu un asemenea ton, Ce ton, Ştii tu, Am spus numai că n-am trăit niciodată cu tine, Tonul, tonul, nu te preface că nu înţelegi, Nu insista, te rog, Insist, trebuie să ştiu, Ne întoarcem la speranţe, Să ne întoarcem, Celălalt exemplu de speranţă pe care am refuzat să-1 dau era ăsta, Ăsta, care, Ultima automustrare de pe lista mea, Explică-te, te rog, nu mă pricep la şarade, Monstruoasa dorinţă de a nu ne recupera vederea, De ce, Ca să continuăm să trăim aşa, Vrei să spui, toţi împreună, sau tu cu mine, Nu mă obliga să răspund, Dacă ai fi doar un bărbat, ai putea evita răspunsul, aşa cum fac cu toţii, dar chiar tu ai spus că eşti un bătrân, iar un bătrân, dacă o viaţă lungă are vreun sens, n-ar trebui să întoarcă spatele adevărului, răspunde, Eu cu tine, Şi de ce vrei tu să trăieşti cu mine, Te aştepţi s-o spun în faţa tuturor, Am făcut unii în faţa celorlalţi lucrurile cele mai murdare, cele mai urâte, mai respingătoare, cu siguranţă nu e mai rău decât ce ai să-mi spui, Dacă aşa doreşti, atunci fie, pentru că bărbatul care încă sunt o iubeşte pe femeia care eşti, A fost aşa de greu să faci declaraţia de dragoste, La vârsta mea, mi-e teamă de ridicol, N-ai fost ridicol, Să uităm asta, te rog, Nu vreau să uit, nici să te las să uiţi, E o prostie, m-ai obligat să vorbesc, şi acum, Şi acum e rândul meu, Nu spune nimic de care te-ai putea căi, adu-ţi aminte de lista neagră, Dacă voi fi sinceră astăzi, ce contează că va trebui să regret mâine, Taci, Tu vrei să trăieşti cu mine şi eu vreau să trăiesc cu tine, Eşti nebună, Vom începe să trăim aici împreună, ca un cuplu, şi împreună vom continua să trăim, dacă va trebui să ne despărţim de prietenii noştri, doi orbi trebuie să poată vedea mai mult decât unul, E o nebunie, tu nu mă iubeşti, Ce-i aia iubire, n-am iubit niciodată pe nimeni, n-am făcut decât să mă culc cu bărbaţii, îmi dai dreptate, Nu-ţi dau, Ai vorbit de sinceritate, răspunde-mi dacă e adevărat că mă iubeşti, Te iubesc îndeajuns, ca să vreau să fiu cu tine, şi e prima dată când o spun cuiva, Nu mi-ai fi spus-o nici mie, dacă ai fi întâlnit înainte un bărbat în vârsta, pe jumătate chel, cu părul alb, cu o legătură pe un ochi şi o cataractă pe celălalt, Femeia care eram pe atunci nu ţi-ar spune-o, recunosc, cine a spus-o este femeia care sunt astăzi, Vom vedea atunci ce va avea de spus femeia care vei fi mâine, Mă pui la încercare, Ce idee, cine sunt eu să te pun la încercare, viaţa decide lucrurile astea, Un lucru 1-a şi decis.

  Au avut această conversaţie faţă în faţă, ochii orbi ai unuia pironiţi în ochii orbi ai celuilalt, cu chipurile încinse şi vehemente, şi când, pentru că a spus-o unul şi pentru că o vor amândoi, au căzut de acord că viaţa hotărâse să înceapă să trăiască împreună, fata cu ochelari negri şi-a întins mâinile, pur şi simplu ca să le dea, nu pentru că voia să vadă unde merge, atinse mâinile bătrânului cu legătură neagră, care o trase uşor către sine, şi aşa rămaseră amândoi, împreună, nu era prima dată, desigur, dar acum fuseseră rostite cuvintele de recunoaştere. Niciunul dintre ceilalţi n-a făcut comentarii, nimeni nu i-a felicitat, nimeni n-a exprimat urări de fericire eternă, într-adevăr, nu e timp de sărbătoare şi de iluzii, iar când deciziile sunt atât de serioase cum a părut aceasta, nu ne va surprinde dacă cineva s-a gândit că trebuie să fii orb ca să te porţi astfel, tăcerea e cea mai bună laudă. Soţia medicului întinse pe coridor câteva perne de pe canapele, suficiente ca să improvizeze comod un pat, apoi îl duse acolo pe băieţelul strabic şi îi spuse, De astăzi vei dormi aici. Cât despre ce s-a petrecut în sufragerie, totul arată că, în această primă noapte, s-a lămurit în fine povestea cu mâna, misterioasă care 1-a spălat pe spate pe bătrânul cu legătură neagră în dimineaţa când au curs atâtea ape, toate lustrale.

  A doua zi, când încă stăteau întinşi în pat, soţia medicului îi spuse bărbatului, Avem puţină mâncare în casă, va trebui să dau o raită prin oraş, m-am gândit să merg la magazia subterană a supermarketului, unde am fost în prima zi, dacă nu 1-a descoperit nimeni până acum, putem să ne aprovizionăm pentru o săptămână sau două, Vin cu tine, şi le spunem să vină şi dintre ei, unul sau doi, Aş prefera să fim doar noi, e mai uşor, şi nu e pericol să ne pierdem, Cât o să mai poţi suporta povara a şase persoane care nu se pot ajuta singure, O să suport cât voi putea, dar e adevărat că puterile au început să mă lase, uneori mă surprind că vreau să fiu oarbă, să fiu ca ceilalţi, să n-am mai multe obligaţii decât ei, Ne-am obişnuit să depindem de tine, dacă ne-ai lăsa baltă, ar fi ca şi cum ne-ar atinge o a doua orbire, datorită ochilor pe care îi ai, reuşim să fim mai puţin orbi, Voi merge până unde voi putea, nu promit mai mult, într-o zi, când vom înţelege că nu mai putem face nimic bun şi util pentru lume, ar trebui să avem curajul să ieşim pur şi simplu din viaţă cum a spus el, El, cine, Norocosul de ieri, Sunt sigură că astăzi n-ar mai vorbi aşa, nimic nu te face să-ţi schimbi părerea ca o speranţă solidă, O are, să sperăm că va dura, în vocea ta parcă e un ton de contra-rietate, Contrarietate, de ce, Ca şi cum ţi s-ar fi luat ceva care-ţi aparţine, Te referi la ce s-a întâmplat cu tânăra în locul acela groaznic, Da, Aminteşte-ţi că ea a venit la mine, Te înşală memoria, tu te-ai dus la ea, Eşti sigură, Nu sunt oarbă, Aş fi putut să jur că, Ai jura fals, E straniu cum ne poate înşela memoria, In cazul ăsta e uşor de înţeles, ne aparţine mai mult ce ni s-a oferit decât ce-a trebuit să cucerim, Nici ea nu m-a căutat după aceea, nici eu n-am mai căutat-o, Dacă vreţi, vă întâlniţi în memorie, la asta serveşte ea, Eşti geloasă, Nu, nu sunt geloasă, nici în ziua aceea n-am fost, ce-am simţit a fost milă faţă de tine, şi faţă de ea, şi faţă de mine, care nu vă puteam ajuta, Cum stăm cu apa, Prost. După foarte frugala masă de dimineaţă, îndulcită întrucâtva de câteva aluzii discrete şi zâmbitoare la evenimentele din noaptea trecută, supraveghind cum se cuvine cuvintele din discreţia datorată prezenţei unui minor, grijă zadarnică, dacă ne vom aminti la ce scene scandaloase a asistat în carantină, soţia medicului şi bărbatul au ieşit la treabă, însoţiţi de astă dată de câinele lacrimilor, care n-a vrut să rămână în casă. Aspectul străzilor se înrăutăţea cu fiecare ceas. Gunoiul părea că se multiplică în timpul orelor nocturne, ca şi cum, din exterior, din vreo ţară necunoscută unde viaţa era încă normală, ar fi venit pe tăcute să-şi verse aici mizeria, dacă n-am fi în ţara orbilor, am vedea înaintând prin întunericul alb căruţe şi camioane fantomă încărcate cu reziduuri, resturi, cioburi, chimicale, cenuşă, uleiuri arse, oase, sticle, viscere, baterii consumate, plastice, munţi de hârtie, dar n-aduc resturi de mâncare, nici măcar nişte coji de fructe cu care ne-am putea înşela foamea, aşteptând zilele mai bune care trebuie să vină. Dimineaţa abia a început, dar căldura se simte. Duhoarea se desprinde din uriaşa cloacă precum un nor de gaz toxic, Curând o să apară şi niscaiva epidemii, spuse medicul, nu va scăpa nimeni, suntem complet lipsiţi de apărare, Pe o parte ne plouă, pe cealaltă ne bate vântul, spuse femeia, Nici măcar, ploaia ne-ar mai potoli setea, vântul ne-ar elibera de o parte din duhoare. Câinele lacrimilor adulmecă neliniştit, a zăbovit cercetând o grămadă de gunoi, probabil a ascuns dedesubt o supremă delicatesă pe care acum nu reuşeşte s-o găsească, dacă ar fi singur nu s-ar da dus, dar femeia care a plâns merge înainte, e datoria lui s-o urmeze, nu se ştie niciodată dacă nu va trebui să şteargă alte lacrimi. E greu de mers. Pe unele străzi, mai ales pe cele povârnite, apa de ploaie, transformată în torent, a împins automobilele peste alte automobile, sau le-a izbit de clădiri, spărgând uşi, golind vitrine, pămân-tul este plin de cioburi de sticlă groasă. Prins între două maşini, putrezeşte trupul unui bărbat. Câinele lacrimilor se apropie, dar moartea îl intimidează, mai face doi paşi, deodată i s-a zburlit părul, un urlet sfâşietor i-a ieşit din gâtlej, câinele ăsta a făcut rău că s-a apropiat atât de oameni, o să ajungă să sufere ca ei. Au traversat o piaţă unde erau grupuri de orbi care îşi treceau vremea discutând discursurile altor orbi, la prima vedere nu păreau orbi nici unii, nici ceilalţi, cei care vorbeau îşi întorceau înflăcăraţi faţa spre cei care ascultau, cei care ascultau îşi întorceau atent faţa spre cei care vorbeau. Proclamau aici principiile fundamentale ale marilor sisteme organizate, proprietatea privată, liberul schimb, piaţa, bursa, taxarea fiscală, dobânda, aproprierea, dezaproprie-rea, producţia, distribuţia, consumul, aprovizionarea şi dezaprovizionarea, bogăţia şi sărăcia, comunicarea, represiunea şi delincventa, loteriile, penitenciarele, codul penal, codul civil, codul de circulaţie, dicţionarul, cartea de telefon, reţelele de prostituţie, fabricile de armament, forţele armate, cimitirele, poliţia, contrabanda, drogurile, traficul ilicit permis, cercetarea farmaceutică, jocul, preţul preoţilor şi al funeraliilor, justiţia, împrumutul, partidele politice, alegerile, parlamentele, guvernele, gândirea convexă, concavă, plană, verticală, înclinată, concentrată, dispersată, fugară, extirparea corzilor vocale, moartea cuvântului, Aici se vorbeşte de organizare, îi spuse soţia medicului bărbatului, Am băgat de seamă, răspunse el şi tăcu. Merseră mai departe, soţia medicului consultă o hartă a oraşului de la un colţ de stradă, ca o veche cruce pe drum. Erau foarte aproape de supermarket, pe undeva pe aici se lăsase ea să cadă, plângând, în ziua când s-a crezut pierdută, agăţată grotesc de pungile de plastic din fericire pline, un câine i-a sărit în ajutor şi a con-solat-o în debusolarea şi angoasa ei, chiar acesta care mârâie la haitele care se apropie prea mult, ca şi cum le-ar preveni, Pe mine nu mă păcăliţi voi, căraţi-vă. O stradă la stânga, alta la dreapta, şi uşa supermarketului apare. Doar uşa, adică, este uşa, este toată clădirea, dar nu se mai văd oameni intrând şi ieşind, furnicarul de lume care e aici la orice oră, într-un loc care trăieşte din afluxul marilor mulţimi. Soţia medicului se temu de ce-i mai rău, şi i-o spuse bărbatului, Am venit prea târziu, înăuntru probabil nu mai e nici măcar un sfert de biscuit, De ce spui asta, Nu văd pe nimeni intrând şi ieşind, Poate că n-au descoperit încă pivniţa, Asta sper şi eu, Se opriseră pe trotuarul din faţa supermarketului în timp ce schimbau aceste fraze. Lângă ei, ca şi cum ar fi aşteptat să se aprindă lumina verde a unui semafor, erau trei orbi. Soţia medicului nu remarca expresia pe care o căpătaseră, de surpriză neliniştită, un soi de teamă confuză, nu văzu că gura unuia dintre ei se deschise să vorbească şi se închise pe dată, nu observă rapida ridicare din umeri, vei afla singură, se presupune că a gândit acest orb. In mijlocul străzii, în timp ce o traversau, femeia şi bărbatul n-au putut să audă observaţia celui de-al doilea orb, De ce-o fi spus că nu vede, că nu vede pe nimeni intrând sau ieşind, şi răspunsul primului orb, Sunt moduri de a vorbi, adineauri, când m-am împiedicat, tu m-ai întrebat dacă nu văd unde calc, e acelaşi lucru, nu ne-am pierdut încă obiceiul de a vedea, Dumnezeule, de câte ori s-a spus asta, exclamă primul orb.

  Lumina zilei ajungea până în fundul vastului spaţiu al supermarketului. Aproape toate vitrinele erau dărâmate, nu se vedea decât gunoi, sticlă spartă, ambalaje goale, E bizar, spuse soţia medicului, chiar nemaigăsindu-se mâncare, nu pricep de ce nu locuiesc aici oameni. Medicul spuse, Într-adevăr, nu pare normal. Câinele lacrimilor scheuna încet. Avea din nou blana zbârlită. Soţia medicului spuse, Aici e un miros, Peste tot miroase urât, spuse soţul, Nu e asta, e alt miros, de putrefacţie, Vreun cadavru care a rămas aici, Nu văd niciunul, Atunci e impresia ta. Câinele gemu din nou. Ce are câinele, întrebă medicul, E nervos, Ce facem, Mergem să vedem, dacă e vreun cadavru, trecem mai departe, acum morţii nu ne mai sperie, Pentru mine e mai uşor, nu-i văd. Au traversat supermarketul până la uşa care se deschidea spre coridorul pe unde se ajunge la depozitul din pivniţă. Câinele lacrimilor i-a urmat, dar din când în când se oprea, scheuna chemându-i, apoi datoria îl obliga să continue. Când soţia medicului deschise uşa, mirosul deveni mai intens, Chiar că miroase urât, spuse bărbatul, Stai aici, mă întorc imediat. Avansa pe coridorul tot mai întunecat şi câinele lacrimilor o urmă ca şi cum ar fi fost tras cu forţa. Saturat de duhoarea putrefacţiei, aerul părea păstos. La jumătatea drumului, soţia medicului vomită, ce s-a întâmplat aici, se gândea între două spasme, şi murmură din nou aceste cuvinte, în timp ce se apropia de uşa metalică dând spre pivniţă. Ameţită de greaţă, nu băgase de seamă că se zărea în întuneric o strălucire difuză, foarte uşoară. Acum ştia despre ce e vorba. Mici flăcări palpitau în interstiţiile celor două uşi, cea a scării şi cea a ascensorului de mărfuri. Un nou acces de vomă i se înşuruba în stomac, atât de violent, încât o aruncă la pământ. Câinele lacrimilor urlă prelung, scoase un ţipăt care părea că nu se mai termină, un vaiet care răsună pe coridor precum ultimul glas al morţilor care se aflau în pivniţă. Medicul auzi vomitatul, spasmele, tuşea, alergă cum putu, se împiedică şi căzu, se ridică şi căzu, în sfârşit, îşi strânse soţia în braţe, Ce s-a întâmplat, întrebă tremurând, ea spunea doar, la-mă de aici, ia-mă de aici, te rog, pentru prima dată de când sosise orbirea, el îşi călăuzea soţia, o călăuzea fără să ştie încotro, oriunde departe de aceste uşi, de flăcările pe care nu putea să le vadă. Când au ieşit din coridor, o lăsară brusc nervii, plânsul deveni convulsiv, nu se pot şterge în nici un fel lacrimi ca acestea, numai timpul şi oboseala le vor putea reduce, de aceea câinele nu s-a apropiat, îi căuta doar mâna s-o lingă. Ce s-a întâmplat, întrebă din nou medicul, ce-ai văzut, Sunt morţi, reuşi ea să spună printre sughiţuri, Cine e mort, Ei, dar nu putea continua, Calmează-te, o să vorbeşti când poţi. După câteva minute, ea spuse, Sunt morţi, Ai văzut ceva, ai deschis uşa, întrebă bărbatul, Nu, n-am văzut decât flăcări de putregai printre crăpături, s-au prins acolo şi dansează, nu se desprind, Hidrogen fosforat rezultând din descompunere, îmi imaginez că da, Ce s-o fi întâmplat, Trebuie să fi descoperit pivniţa, s-au repezit pe scară în căutarea mâncării, îmi amintesc ce uşor era să aluneci şi să cazi pe treptele acelea, şi, dacă a căzut unul, au căzut toţi, probabil nici n-au reuşit să ajungă unde voiau, ori au reuşit, dar din cauza scării blocate nu s-au putut întoarce, Dar tu ai spus că uşa e închisă, Au închis-o cu siguranţă ceilalţi orbi, au transformat pivniţa într-un uriaş mormânt, eu sunt vinovată de ce s-a întâmplat, când am ieşit de aici, alergând cu pungile, au bănuit că e vorba de mâncare şi s-au dus s-o caute, într-un anumit fel, tot ce mâncăm este furat de la gura altora, şi, dacă le furăm prea mult, ajungem să le provocăm moartea, în fond suntem cu toţii mai mult sau mai puţin asasini, Slabă consolare, Nu vreau să începi să te împovărezi cu vinovăţii imaginare, când de-abia reuşeşti să suporţi responsabilitatea de a hrăni şase guri concrete şi inutile, Fără gura ta inutilă, cum aş putea trăi, Ai trăi în continuare ca să le hrăneşti pe celelalte cinci care te aşteaptă, întrebarea e pentru câtă vreme, Nu va mai fi mult, când se va termina totul, va trebui să ieşim pe câmpuri după mâncare, vom smulge toate fructele din arbori, vom omorî toate animalele pe care o să putem pune mâna, dacă până atunci nu vor începe să ne sfâşie câinii şi pisicile. Câinele lacrimilor nu se manifestă, nu era vorba despre el, fireşte, nu degeaba s-a preschimbat în ultima vreme în câine al lacrimilor.

  Soţia medicului de-abia mai reuşea să-şi târască picioarele. Lovitura o lăsase fără puteri. Când au ieşit din supermarket, ea, slăbită, el, orb, nimeni n-ar fi putut spune care îl sprijinea pe celălalt. Poate din pricina intensităţii luminii o cuprinse ameţeala, crezu că-şi va pierde vederea, dar nu se sperie, era doar un leşin. Nu ajunse să cadă, nici să-şi piardă complet cunoştinţa. Avea nevoie să se culce, să închidă ochii, să respire rar, dacă ar putea sta liniştită câteva minute, în tăcere, era sigură că-i vor reveni puterile, şi era necesar să-i revină, pungile de plastic erau tot goale. Nu voia să se întindă peste mizeria de pe trotuar, să se întoarcă în supermarket nici moartă. Privi în jur. Pe cealaltă parte a străzii, puţin mai în faţă, se vedea o biserică. Trebuie să fie oameni înăuntru, ca peste tot, dar putea fi un loc bun pentru odihnă, cel puţin aşa era odinioară, îi spuse soţului, Am nevoie să-mi recapăt forţele, du-mă acolo, Acolo, unde, Scuză-mă, sprijină-mă, îţi spun, Ce este, O biserică, dacă m-aş putea întinde puţin, aş fi ca nouă, Să mergem, în templu se intra urcând şase trepte, şase trepte, atenţie, pe care soţia medicului le sui cu mare greutate, mai ales că trebuia să-şi conducă şi soţul. Uşile erau larg deschise, o draperie, chiar din cele mai subţiri, ar fi fost, în acest moment, un obstacol greu de trecut. Câinele lacrimilor părea nehotărât pe prag. In ciuda libertăţii de mişcare de care se bucuraseră câinii în ultimele luni, se menţinea totuşi, genetic încorporată în creierul lor, interdicţia care, într-o zi, în vremuri străvechi, a căzut asupra speciei, interdicţia de a intra în biserici, de vină era probabil celălalt cod genetic care le ordonă să-şi marcheze teritoriul oriunde ajung. N-au servit la nimic bunele şi credincioasele servicii prestate de strămoşii acestui câine al lacrimilor, când lingeau respingătoare plăgi de sfinţi înainte să fi fost aprobaţi şi declaraţi ca atare, mizericordie, aşadar, din cele mai dezinteresate, căci ştim că nu oricare cerşetor dobândeşte sfinţenia, oricâte plăgi ar avea pe trup, ca şi în suflet, unde limba câinilor n-ajunge. îndrăzni acum acesta să pătrundă în incinta sacră, uşa era deschisă, nu avea portar, şi, motivul cel mai important, femeia lacrimilor a şi intrat, nu ştiu cum se poate târî, îi murmură bărbatului un singur cuvânt, Ţine-mă, biserica e plină, nu e aproape nici o palmă de podea liberă, pe drept cuvânt s-ar putea spune că nu e aici nici o piatră pe care să-ţi odihneşti capul, din nou a fost de ajutor câinele lacrimilor, cu două mârâituri şi două împunsături, totul fără răutate, deschise un spaţiu unde soţia medicului îşi dădu drumul pe jos, lăsându-şi trupul pradă leşinului, în sfârşit, cu ochii complet închişi. Bărbatul îi luă pulsul, e ferm şi regulat, doar puţin estompat, apoi făcu un efort s-o ridice, nu e bună această poziţie, trebuie împins repede sângele spre creier, accelerată irigarea cerebrală, cel mai bine ar fi s-o aşeze în capul oaselor, să-i pună capul între genunchi, şi să aibă încredere în natură şi în forţa de gravitaţie, în cele din urmă, după câteva eforturi ratate, reuşi s-o ridice. După câteva minute, soţia medicului suspină adânc, se mişcă puţin, începuse să-şi revină. Nu te ridica deocamdată, îi spuse bărbatul, mai stai puţin cu capul în jos, dar ea se simţea bine, nici urmă de ameţeală, ochii începeau să vadă lespezile de pe jos, pe care câinele lacrimilor, după trei tăvăleli energice făcute ca să se culce el însuşi, le lăsase acceptabil de curate, îşi ridică ochii spre coloanele zvelte, spre bolţile înalte, convingându-se de siguranţa şi de stabilitatea circulaţiei sangvine, apoi spuse, Acum mă simt bine, dar, în aceeaşi clipă, se gândi că a înnebunit, sau că, după ce-a dispărut ameţeala, au apucat-o halucinaţiile, nu putea fi adevărat ceea ce îi arătau ochii, omul acela răstignit pe cruce cu o fâşie de pânză albă astupându-i ochii, şi alături o femeie cu inima străpunsă de şapte spade şi cu ochii de asemenea astupaţi de o fâşie de pânză albă, şi aşa erau nu numai acest bărbat şi această femeie, toate figurile din biserică erau legate la ochi, sculpturile cu o pânză albă, legată în jurul capului, picturile cu o dungă groasă de vopsea albă, şi era acolo o femeie care-şi învăţa fiica să citească, şi amândouă aveau ochii astupaţi, şi un bărbat cu o carte deschisă pe care stă un copil mic, şi amândoi aveau ochii astupaţi, şi un bătrân cu barbă lungă, cu trei chei în mână, şi avea ochii astupaţi, şi un alt bărbat cu trupul străpuns de săgeţi, şi avea ochii astupaţi, şi o femeie cu un felinar aprins, şi avea ochii astupaţi, şi un bărbat cu răni la mâini şi la picioare şi pe piept, şi avea ochii astupaţi, şi un alt bărbat cu un leu, şi amândoi aveau ochii astupaţi, şi alt bărbat cu un miel, şi amândoi aveau ochii astupaţi, şi alt bărbat cu o pajură, şi amândoi aveau ochii astupaţi, şi alt bărbat cu o lance dominând un bărbat prăbuşit, cornut şi cu picioare de ţap, şi amândoi aveau ochii astupaţi, şi alt bărbat cu un cântar, şi avea ochii astupaţi, şi un bătrân chel ţinând în mână un crin alb, şi avea ochii astupaţi, şi alt bătrân rezemat de o spadă scoasă din teacă, şi avea ochii astupaţi, şi o femeie cu o turturică, şi amândouă aveau ochii astupaţi, şi un bărbat cu doi corbi, şi tustrei aveau ochii astupaţi, era o singură femeie care nu avea ochii astupaţi, pentru că îi ducea pe o tavă de argint. Soţia medicului îi spuse bărbatului, N-o să mă crezi dacă îţi spun ce am în faţă, toate figurile din biserică sunt legate la ochi, Ce straniu, de ce oare, De unde să ştiu, poate să fie fapta unuia dezamăgit de credinţă, când a înţeles ca va orbi ca şi ceilalţi, poate a fost chiar preotul de aici, o fi crezut pe bună dreptate că, de vreme ce orbii nu pot vedea imaginile, şi imaginile ar trebui să nu-i mai vadă pe orbi, Imaginile nu văd, Te înşeli, imaginile văd cu ochii care le văd, doar acum orbirea e pentru toţi, Tu continui să vezi, Voi vedea din ce în ce mai puţin, chiar dacă n-o să-mi pierd vederea, voi deveni în fiecare zi mai oarbă, pentru că nu va fi nimeni să mă vadă, Dacă părintele e cel care a astupat ochii figurilor, Era o idee, E singura ipoteză care are un sens adevărat, e singura care poate da o oarecare măreţie mizeriei noastre, mi-1 închipui pe acest om intrând aici, venit din lumea orbilor, unde va trebui să se întoarcă pentru a orbi şi el, îmi închipui uşile închise, biserica pustie, liniştea, îmi închipui statuile, picturile, îl văd mergând de la una la alta, urcându-se pe altare şi legând fâşiile de pânză, cu două noduri, ca să nu se dezlege şi să cadă, aşternând două mâini de vopsea pe tablouri, ca să facă mai densă noaptea albă în care au pătruns, acest preot trebuie să fie cel mai mare sacrileg al tuturor timpurilor şi al tuturor religiilor, cel mai drept, cel mai radical uman, cel care a venit aici ca să declare în sfârşit că Dumnezeu nu merită să vadă. Soţia medicului nu apucă să răspundă, cineva de alături vorbi înaintea ei, Ce tot spuneţi, cine sunteţi voi, Nişte orbi ca şi tine, Dar te-am auzit spunând că vezi, Sunt moduri de a vorbi pe care le pierzi anevoie, de câte ori va mai fi nevoie s-o spun, Şi cum adică figurile sunt legate la ochi, E adevărat, Dar tu cum ştii, eşti oarbă, Şi tu o vei şti, dacă vei face cum am făcut eu, du-te acolo şi atinge-le cu mâinile, mâinile sunt ochii orbilor, Şi de ce-ai făcut-o, M-am gândit că, pentru a ajunge unde am ajuns, şi altcineva ar trebui să fie orb, Şi povestea că a fost preotul bisericii cel care a astupat ochii imaginilor, 1-am cunoscut foarte bine, ar fi incapabil să facă aşa ceva, Nu poţi să ştii niciodată dinainte de ce sunt oamenii capabili, e nevoie să aştepţi, să laşi timpul să lucreze, timpul e cel care porunceşte, timpul e partenerul care joacă de cealaltă parte a mesei, şi are în mână toate cărţile din pachet, nouă ne revine să ne inventăm jocurile cu viaţa, a noastră, E păcat să vorbeşti de jocuri de noroc într-o biserică, Ridică-te, foloseşte-ţi mâinile, dacă te îndoieşti de ce-ţi spun, Juri că e adevărat că imaginile au ochii astupaţi, Ce jurământ e suficient pentru tine, Jură pe ochii tăi, Jur de două ori pe ochi, pe-ai mei şi pe-ai tăi, E adevărat, E adevărat. Discuţia era ascultată de orbii care se aflau mai aproape, nu e nevoie să spunem că n-a trebuit aşteptată confirmarea jurământului pentru ca vestea să înceapă să circule, să treacă din gură în gură, într-un murmur care treptat îşi schimbă tonul, mai întâi incredul, apoi neliniştit, din nou incredul, din păcate, în adunare se aflau câteva persoane superstiţioase şi imaginative, ideea că imaginile sacre sunt oarbe, că mizericordioasele sau suferindele lor priviri nu-şi contemplau decât propria orbire, deveni dintr-o dată insuportabilă, exact ca şi cum le-ar fi spus cineva că erau înconjuraţi de morţi vii, a fost de-ajuns să se audă un ţipăt, şi apoi altul, şi altul, pe dată spaima îi făcu pe toţi să sară în picioare, panica îi împinse spre uşă, se repetă aici ceea ce se ştie, cum panica e mult mai rapidă decât picioarele care trebuie s-o ducă, picioarele fugarului se poticnesc în cursă, şi mai mult dacă e orb, şi iată-1 deodată pe jos, panica îi spune Ridică-te, fugi, vin să te omoare, aşa voia şi el, dar alţii au şi fugit şi au căzut la rândul lor, trebuie să fii înzestrat cu o inimă foarte cumsecade, ca să nu izbucneşti în râs în faţa acestui amestec de trupuri în căutarea braţelor ca să se elibereze şi a picioarelor ca să scape. Cele şase trepte de afară vor fi ca o prăpastie, dar, în fine, căderea nu e mare, obişnuinţa de a cădea întăreşte trupul, simplul contact cu pământul e o uşurare, De aici nu mai scap, e primul gând, şi uneori ultimul în cazurile fatale. Ceea ce nu se schimbă de asemenea este faptul că unii profită de necazul celorlalţi, aşa cum foarte bine o ştiu, de la începutul lumii, moştenitorii şi moştenitorii moştenitorilor. Fuga disperată îi făcu pe oameni să-şi lase în urmă avuturile, iar când nevoia va fi învins spaima şi se vor întoarce după ele, pe lângă dificila problemă de a lămuri în mod satisfăcător ce e al meu şi ce e al tău, vom vedea că s-a făcut nevăzută o parte din puţina mâncare pe care am avut-o, poate că toate astea n-au fost decât un cinic şiretlic al femeii care a spus că imaginile aveau ochii astupaţi, răutatea unora n-are margini, să inventeze asemenea năzbâtii doar ca să poată fura de la sărmani nişte resturi de mâncare indescifrabile. Or, vina a fost a câinelui lacrimilor, văzând liberă fortăreaţa, se apucă să adulmece de jur împrejur, a fost despăgubit de munca făcută, cum era just şi firesc, dar a arătat, cum s-ar spune, intrarea în tezaur, drept care au ieşit din biserică soţia medicului şi bărbatul fără remuşcări după furt, ducând pungile pe jumătate pline. Dacă vor reuşi să folosească jumătate din ce-au adunat se vor putea considera mulţumiţi, în faţa celeilalte jumătăţi vor spune, Nu ştiu cum pot mânca oamenii aşa ceva, chiar când năpasta a dat peste toată lumea, sunt întotdeauna câţiva care o duc mai rău decât alţii.

  Relatarea acestor întâmplări, fiecare în genul ei, i-a consternat şi i-a uluit pe prietenii lor, fiind de notat, totuşi, că soţia medicului, poate pentru că vorbele i se refuzau, n-a reuşit să le comunice sentimentul de absolută oroare pe care-1 trăise în faţa uşii subteranei, acel dreptunghi de palide şi mişcătoare focuri care dădea spre scara pe unde se ajungea pe lumea cealaltă. Imaginile cu ochii legaţi au impresionat, în schimb, deşi în mod diferit, imaginaţia tuturor, la primul orb şi la soţia lui, de exemplu, se remarcă o anumită tulburare, pentru ei e vorba, în primul rând, de o lipsă de respect de neiertat. Faptul că toţi oamenii orbiseră era o fatalitate de care nu erau vinovaţi, sunt necazuri de care nu scapă nimeni, dar să te apuci, numai din cauza asta, să astupi ochii figurilor sfinte, li se părea un atentat fără iertare posibilă, iar dacă 1-a comis preotul bisericii, cu atât mai rău. Comentariul bătrânului cu legătură neagră a fost destul de diferit, înţeleg şocul pe care 1-a provocat, mă gândesc la o galerie de muzeu, şi toate sculpturile cu ochii acoperiţi, nu pentru că sculptorul n-a vrut să sape în piatră până unde erau ochii, ci legaţi aşa cum spui, cu fâşii de pânză, ca şi cum o singură orbire n-ar fi de ajuns, e curios că o legătură ca a mea nu face aceeaşi impresie, uneori chiar dă un aer romantic, şi râse de vorbele sale şi de sine însuşi. Cât despre fata cu ochelari negri, ea se mulţumi să spună că spera să nu vadă în vis această galerie blestemată, era sătulă de coşmaruri. Au mâncat din mizeriile strânse, acum erau cele mai bune, soţia medicului spuse că devenea din ce în ce mai greu să găsească mâncare, că poate ar trebui să plece din oraş şi să trăiască la ţară, acolo, cel puţin, alimentele pe care le-ar găsi ar fi mai sănătoase, şi trebuie să fie capre şi vaci slobode, le putem mulge, vom avea lapte, este şi apa din fântâni, am putea găti ce dorim, chestiunea e să găsim un loc bun, fiecare îşi spuse apoi opiniile, care mai de care mai entuziaste, dar pentru toţi era limpede că situaţia îi presa şi îi obliga, cine a exprimat o mulţumire fără reticenţe a fost băieţelul strabic, poate că avea amintiri plăcute din vacanţe. După ce-au mâncat, s-au întins, aşa făceau întotdeauna, încă din timpul carantinei, când experienţa îi învăţase că trupul culcat îndură într-adevăr multă foame. Seara n-au mâncat, doar băieţelul strabic a primit ceva de ronţăit ca să-şi însele foamea, ceilalţi s-au aşezat ca să asculte lectura cărţii, spiritul cel puţin nu va putea protesta că n-are hrană, dar debilitatea trupului distrăgea câteodată atenţia minţii, dar nu din lipsă de interes intelectual, nu, creierul începea să alunece într-o semitoropeală, ca un animal gata de hibernare, adio lume, de aceea adeseori ascultătorii îşi închideau încet pleoapele, începeau să urmărească peripeţiile intrigii cu ochii sufletului, până când un episod mai energic îi smulgea din moleşeală, dacă nu era pur şi simplu zgomotul cărţii cu coperţi tari închizându-se cu un pocnet, soţia medicului avea atenţii din acestea, nu voia să dea de înţeles că ştia că visătorul doarme.

  În asemenea legănare suavă părea că se abandonase primul orb, dar nu era aşa. E adevărat că-şi ţinea ochii închişi şi că acorda lecturii o atenţie mai mult decât vagă, dar ideea de a merge cu toţii să trăiască la ţară îl împiedica să adoarmă, i se părea o eroare gravă să se îndepărteze aşa de mult de locuinţa sa, oricât de simpatic ar fi fost respectivul scriitor, trebuia să-1 supravegheze, să apară pe acolo din când în când. Era deci cât se poate de treaz primul orb, iar dacă altă dovadă ar fi necesară, iată albul orbitor al ochilor lui, pe care probabil numai somnul îl întuneca, dar nici de asta nu puteai fi sigur, de vreme ce nimeni nu poate să doarmă şi să vegheze în acelaşi timp. Crezu primul orb că şi-a lămurit în sfârşit această îndoială când, deodată, interiorul pleoapelor deveni întunecat, Am adormit, se gândi, dar nu, nu adormise, continua să audă vocea soţiei medicului, băieţelul strabic tuşi, atunci în suflet îi pătrunse o spaimă imensă, crezu că a trecut de la o orbire la alta, că, după ce-a trăit orbirea luminii, va trăi acum orbirea beznei, groaza îi smulse un geamăt, Ce ai, îl întrebă nevasta, iar el răspunse stupid, fără să deschidă ochii, Sunt orb, ca şi cum ar fi fost ultima noutate de pe lume, ea îl îmbrăţişa cu tandreţe, Lasă, orbi suntem cu toţii, ce putem face, Am văzut totul negru, am crezut c-am adormit, dar nu, sunt treaz, Asta ar trebui să faci, să dormi, să nu te gândeşti la asta. Sfatul îl enervă, era un bărbat angoasat peste poate, iar nevasta lui n-avea altceva să-i spună decât să se ducă să doarmă. Iritat, cu un răspuns acru pe vârful limbii, deschise ochii şi văzu. Văzu şi ţipă, Văd. Primul ţipăt a fost încă de neîncredere, dar cu al doilea, şi al treilea, şi multe altele, era din ce în ce mai evident, Văd, văd, îşi îmbrăţişa nevasta ca un nebun, apoi alergă la soţia medicului şi o îmbrăţişa şi pe ea, o vedea pentru prima dată, dar ştia cine e, şi pe medic, şi pe fata cu ochelari negri, şi pe bătrânul cu legătură neagră, asupra lui nu se putea înşela, şi pe băieţelul strabic, femeia se ţinea după el, nu voia să-i dea drumul, şi el îşi întrerupea îmbrăţişările ca s-o îmbrăţişeze pe ea, acum se întorsese la medic, Văd, văd, domnule doctor, nu îl tutui, cum devenise aproape o regulă în această comunitate, să explice cine poate motivul subitei diferenţe, şi medicul întrebă, Vezi bine, la fel de bine ca înainte, mai e vreo urmă de alb, Nici o urmă, chiar mi se pare că văd mai bine decât vedeam, şi e ceva, n-am purtat niciodată ochelari. Atunci medicul spuse ceea ce gândeau cu toţii, dar nu îndrăzneau să pronunţe cu voce tare, E posibil ca această orbire să fi ajuns la sfârşit, e posibil să începem cu toţii să ne recăpătăm vederea, la aceste cuvinte soţia medicului începu să plângă, ar trebui să fie mulţumită, dar ea plânge, ce ciudate reacţii au oamenii, sigur că era mulţumită, Dumnezeule, e atât de uşor de înţeles, plângea pentru că i se epuizase brusc toată rezistenta mentală, era ca un prunc care tocmai venise pe lume şi plânsul era primul ei scâncet încă inconştient. Câinele lacrimilor se apropie de ea, ştia întotdeauna când e necesar, de aceea soţia medicului se agăţă de el, nu că n-ar fi continuat să-şi iubească bărbatul, nu că n-ar fi ţinut la toţi de aici, dar, în momentul acela, sentimentul ei de singurătate a fost atât de intens, atât de insuportabil, încât i se păru că nu poate fi mângâiată decât de strania sete cu care câinele îi sorbea lacrimile.

  Bucuria generală a fost înlocuită de nervozitate, Şi acum, ce-o să facem, întrebase fata cu ochelari negri, nu voi reuşi să mai dorm după cele întâmplate, Nimeni nu va reuşi, cred că trebuie să rămânem aici, spuse bătrânul cu legătură neagră, se întrerupse ca şi cum ar fi avut îndoieli, apoi încheie, Să aşteptăm. Au aşteptat. Cele trei flăcări ale opaiţului luminau cercul de chipuri. La început au mai vorbit o vreme cu însufleţire, voiau să ştie exact cum s-a întâmplat, dacă schimbarea a avut loc doar în ochi sau simţise ceva şi în creier, apoi, încetul cu încetul, cuvintele s-au stins, la un moment dat primul orb îi spuse soţiei că a doua zi vor merge acasă, Dar eu sunt încă oarbă, răspunse ea, Nu-i nimic, te conduc eu, doar cine era acolo, auzind aşadar cu propriile urechi, a fost în stare să înţeleagă cum au putut încăpea în cuvinte atât de simple sentimente atât de diferite cum sunt protecţia, orgoliul şi autoritatea. Fata cu ochelari negri şi-a recuperat a doua vederea, târziu în noapte, când opaiţul, cu uleiul pe sfârşite, se stingea, îşi ţinuse tot timpul ochii deschişi, ca şi cum vederea ar fi trebuit să intre prin ei, şi nu să renască dinăuntru, deodată spuse, Mi se pare că văd, era mai bine să fie prudentă, nu sunt toate cazurile la fel, se spune chiar că nu sunt orbiri, ci orbi, când experienţa vremurilor ne-a arătat că nu sunt orbi, ci orbiri. Acum sunt trei cei care văd, încă unul va face majoritate, dar chiar dacă fericirea de a-şi recăpăta vederea nu-i aşteaptă şi pe ceilalţi, viaţa lor va deveni mult mai uşoară, nu agonia care a fost până azi, uite în ce stare a ajuns femeia aceea, e ca o coardă plesnită, ca un arc care n-a mai suportat efortul la care a fost permanent supus. Poate de aceea pe ea a îmbrăţişat-o mai întâi fata cu ochelari negri, câinele lacrimilor nu ştiu atunci pe care s-o ajute, pentru că la fel de mult plângea una ca şi cealaltă. A doua îmbrăţişare a fost pentru bătrânul cu legătură neagră, acum vom afla cât valorează cu adevărat cuvintele, am fost atât de mişcaţi de dialogul de zilele trecute din care a ieşit frumosul angajament de a trăi împreună, dar situaţia s-a schimbat, fata cu ochelari negri are înainte un bărbat bătrân pe care acum îl poate vedea, s-au terminat idealizările emoţionale, falsele armonii de insula pustie, ridurile sunt riduri, cheliile sunt chelii, nu e nici o deosebire între o legătură neagră şi un ochi orb, el i-o spune în alţi termeni, Uită-te bine la mine, eu sunt omul cu care ai spus că vei trăi, iar ea răspunse, Te cunosc, eşti omul cu care trăiesc, până la urmă există cuvinte care valorează mai mult decât au vrut să pară, şi această îmbrăţişare la fel. Al treilea care şi-a recuperat vederea, când se lumina de ziuă, a fost medicul, acum nu mai putea fi nici o îndoială, o vor recupera cu toţii, era doar o chestiune de timp. După fireştile şi previzibilele expansiuni, pe care, fiind deja înregistrate anterior, nu e necesar să le mai repetăm, chiar fiind vorba de figurile principale ale acestei relatări veritabile, medicul puse întrebarea care întârzia, Ce se întâmplă oare afară, răspunsul veni chiar din clădirea unde se aflau, la etajul de dedesubt cineva ieşi pe palier strigând, Văd, văd, în ritmul ăsta soarele va răsări peste un oraş în sărbătoare. De sărbătoare a fost şi banchetul de dimineaţă. Ce se afla pe masă nu era numai puţin, ci şi respingător pentru orice apetit normal, dar forţa sentimentelor, cum se întâmplă întotdeauna în momente de exaltare, ocupase locul foamei, iar bucuria era trufandaua, nimeni nu se plânse, chiar cei orbi încă râdeau, de parcă ochii care vedeau erau şi ai lor. Când au terminat, fata cu ochelari negri a avut o idee, Ce-ar fi să merg să pun pe uşa casei mele un bileţel cu adresa de aici, dacă părinţii mei se întorc, vor putea să vină să mă caute, la-mă cu tine, vreau să ştiu ce se întâmplă afară, spuse bătrânul cu legătură neagră, Şi noi ieşim, îi spuse nevestei cel care fusese primul orb, poate că scriitorul a început să vadă şi se gândeşte să se întoarcă la el acasă, pe drum, o să încerc să găsesc ceva de mâncare, Şi eu voi face la fel, spuse fata cu ochelari negri. După câteva minute, singuri acum, medicul se aşeză lângă soţie, băieţelul strabic dormita într-un colţ de canapea, câinele lacrimilor stătea întins, cu botul pe labele din faţă, din când în când îşi deschidea şi îşi închidea ochii, ca să arate că era în continuare vigilent, pe fereastra deschisă, în ciuda înălţimii la care se afla etajul, intra rumoarea glasurilor schimbate, străzile trebuiau să fie aproape pline de lume, mulţimea strigând un singur cuvânt, Văd, îl spuneau cei care-şi recăpătaseră vederea, îl spuneau cei care dintr-o dată o recăpătau, Văd, văd, într-adevăr începea să pară o poveste de pe altă lume aceea în care s-a spus, Sunt orb. Băieţelul strabic murmura, probabil era în mijlocul unui somn, poate îşi vedea mama, întrebându-1, Mă vezi, acum mă vezi. Soţia medicului întrebă, Dar ei, şi medicul răspunse, Băiatul, probabil, va fi vindecat când se va trezi, cu ceilalţi nu va fi altfel, mai mult ca sigur îşi recapătă vederea chiar acum, cine o să tragă o spaimă, sărmanul, este prietenul nostru cu legătură neagră, De ce, Din pricina cataractei, după timpul care a trecut de când 1-am examinat ultima oară, cred că arată ca un nor opac; Va orbi, Nu, de cum se normalizează viaţa şi totul începe să funcţioneze, îl operez, e o chestiune de săptă-mâni, De ce am orbit, Nu ştiu, poate că într-o zi vom afla motivul, Vrei să-ţi spun ce cred, Spune, Cred că n-am orbit, cred că suntem orbi, Orbi care văd, Orbi care, văzând, nu văd.

  Soţia medicului se ridică şi ieşi la fereastră. Se uită în jos, la strada acoperită de gunoaie, la oamenii care strigau şi cântau. Apoi îşi ridică privirea spre cer şi îl văzu complet alb, Mi-a venit rândul, se gândi. Spaima subită o făcu să-şi coboare ochii. Oraşul era încă acolo.

          SFÂRŞIT