MIRCEA CĂRTĂRESCU

LEVANTUL

  CâNTUL ÎNTâI

  O, Levant, Levant ferice! A ta soră, Zenaida Se vărsa umbrirea serii Când plânge filomela Iată sară se-ndeseşte E Iaurta chiorul, spaima apelor dân jur de Zant Eşti ingles? Of, Zotalis, biet Zotalis! Ţaruki ipaluki El vedea un nor de sânge Manoile, cum te plâng!

  — JL-loai loare-a lumilor, val verde cu lucori de petre rare, Mări pe care vase d-aur port piper şi scorţişoare, Părând piepteni trecuţi molcom printr-un păr împarfumat, Strop de rouă-n care ceriul e cu nouri mestecat, O, Levant, în cari zefirul umfle-ai sei obraji de zeu, Cu simţiri aprinse umpli neguros sufletul meu! O, Levant, Levant ferice, cum nu simţi a mea turbare, Cum nu vede al tău ochiu cu văpăi de chihlimbare Noaptea turbure din peptu-mi, zbuciumul ce am în sân, De când sunt deştept pe lume, de când ştiu că sunt român! Cum n-am ochii mii, ca Argus, ca cu mii de lăcrimioare Să jelesc ticăloşită a poporului meu stare, Preste care lupi şi pardosi s-au făcut stăpâni deplin Zgâriind cu gheare lunge al Valahiei drag sân!” Astfel cugeta un june pe-un caic ce zbura iute De la Corfu pân-la Zante peste apele hirsute Ce spărgeau în vălurele soarele ce sta să cază Prin văpăi de foc şi miniu, prin lucire de turcoază. Tânărule, a ta faţă îmi apare străvezie, Gemetul ce scoţi e oare de amor sau de mânie, Mâna cu inele grele şi cu petre răsucite Pe jungher sau pe şold fraged va voi să se invite? Ah, pe junghiul Şi degrabă, căci tiranii încă râde Conjuraţi de arvaniţii cu a lor turbane hâde, încă mai jupoi ţeranii, încă junele le smulge Din a mumelor lor braţe, încă ţara o mai mulge! Tu te duci la Zante, unde în barcaz, la felinari Te aşteaptă a ta soră cu treizeci de palicari. A ta soră! Zenaida! Cine-o vede se uimeşte, Cine buzele de rujă, cine ochii i-i zăreşte I se pare cum că Hero vie s-au împeliţat Să-l aştepte iar pe Leandros lângă-al mărilor palat. Greaca are drăgănele, şi perfum, şi-nţelepciune Ce primit-a de la graţii, musulmana ca de prune Are ochii ce prin deasa feregea abia-i prevezi; Frânca are dinţi de boabe de sidef şi ochii verzi; O chirghiză face-n piaţă mahmudele zece mii, Vai, nebun ar fi acela ce pe ea ar târgui, Că i-ar soarbe sărutarea peste perne de şiraz De-ar rămâne fără suflu, făr' bujorii din obraz; Machedoana, nu am coarde l-a mea arfă îndestule Să îi cânt zulufii negri, sânurile nesătule Şi sprâncenele-mbinate, parcă-i arcul lui Amor: E trufaşă dar e dulce şi-are ciucuri la botfor;

  Neagră este egipţianca, ca o noapte de iubire, Se topeşte în desmierduri, gungureşte în delire, Arde şi se-ncolăceşte ca o viţă pe arac

  Pe un boi de june mândru; talianca e un drac

  Ce te-nşeală şi te vinde şi se uită numa-n punge

  Şi ibovnicul îşi pune la răscruci de te împunge;

  Sârba cea cu salbe multe peste peptul ca de crin

  E sfioasă ca şi ciuta, după ea cu toţi suspin.

  Nimărui ea nu-i dă floarea junii sale feciorii

  Şi se face maică blândă într-un schit de pe pustii;

  Multe flori sunt, dar puţine rod în lume au să poarte, Multe mărgăritarele sus pe ceriu ard departe, Multe sunt femei cu ochii neguratici şi codaţi:

  Dar niciuna nu-i mai dulce ca rumânca din Carpaţi.

  Pletele prea lunge-i curge ca o apă volutoasă

  Pân' la gleznele ivite sub şalvarii de mătasă, Pân' la imineii d-aur şi cu vârfuri răsucite, Faţa-i este alabastru, pleoapele-i sunt înnegrite

  Cu kohl scump de Chios, pleoape ca ghiocii zuvelcaţi;

  Gene grele şi-ncurcate, paşi mărunţi şi cletinaţi.

  Inima-i se duce-n taină dup-al ţării beizade, Calimachi, suflet putred, dar frumos ca viaţa e, Fiul cânelui ce ţara o mânca şi-o bea la masă

  Şi curvarul mahalalei ce din răotăţi nu iasă.

  El e ghimpele ce-n sânul Zenaidei, rotunzior îşi făcu sălaş ca furii.

  Dar, efendi narator, Cam grăbişi cu diegesis şi te luă gura-nainte. Să purcedem dar din locul ce-l lăsarăm, fără minte, Să ne înturnăm la junul Manoil, ce lângă cârmă Valul verde, orizonul cu privirea el le scârmă.

  Se vărsa umbrirea serii în arhipelag, şi mii

  Cornuleţe scot din valuri insulele fumurii.

  Pe rotunda de lemn cârmă vezi un mugure că creşte

  Şi o coadă cu ghimpi palizi din obadă să iveşte, Şi în vârvu-i se desface un boboc ca de rubin:

  Este trandafilul serii din cuprinsul levantin.

  El desfoaie foi de purpur peste ceriul de rază, El umbreşte cu văpaia-i apa care schinteiază, El pogoară-n suflet focul dorului nemărginit:

  Dor de ducă, dor de arme, dor de mări, dor de iubit.

  Gul arzând în alizee şi picându-i focu-n golfuri, Desfoindu-se pe insuli şi pe case şi pe corturi

  Zugrăvând cu aur boturi de caice pe cleştar, Punând sânge pe tăişe, iar pe sâni enibahar, Gul vestind cu spuza-i ţara împăratului biulbiul:

  Noaptea cea cu berlianturi, de la Roma la Moşul.

  Manoil intră-n cămară şi luă peana despicată, O vârî în călămară ca în inem-o săgeată

  Şi cu rumena cerneală ca un sânge scrise: „Odă

  La Valahia săracă, jăcuită de Lup-vodă”.

  Şterse; scrise: „Eleghie la mormânţii din străbuni, Pentru ca să se vădească jalea tristei naţiuni”: „Când plânge filomena în crâng de rosmarine

  Şi gârle. Se-ncreţesc, Insecta chiar când cântă sub razele divine

  Ce spre apus grăbesc, Eu perna ud cu lacrimi, că-mi vine-n amintire

  A patriei nevoi, Şi-o mare fulgeroasă îmi creşte în simţire Umblată de strigoi!

  Străinule ce îmbli pentru a ta plăcere

  Pe apă sau pe jos, Găsit-ai vreodată mai mare mângâiere

  Şi un mai mult folos Decât în câmpul verde smălţat cu floricele, Al terii mele plai, Decât în portul dulce cu ii şi testemele

  Al junelor bălai?

  Ai zice că din ram Valahia e ruptă

  Dar vai cât te înşeli! Că astăzi sânu-i fraged de ciocoime-i suptă

  Şi-i plină de mişeii! Ce-ai fost odat, o, ţeară, şi ce-ai ajuns acuma

  Supt talpa din Fanar, Că-ţi tremur copilaşii şi crud răcneşte muma

  Şi grecii n-au habar.

  Pe dalbele mormânturi eroilor din vreme

  Acum sunt buruieni, Subt ele Michai Bravu şi Mircea-vodă geme

  Ca noi subt agareni, Vai, steaua ni-i apusă, vai, angelul ne moare

  Şi pala-a ruginit, Vai, grecii ne mănâncă acuma din sudoare

  Bacalul ciocoit!

  Te scoală, Brâncovene, nu mai dormi, rumâne, Aminte să-ţi aduci

  De Caton şi de Brutu cu acvilele-n mâne, De marii Romii duci, Că acvila în corbu ce cruce-n gură poartă

  Cu vremea s-a schimbat Şi în rumân romanul mutat au fost de soartă

  Şi e viteaz bărbat!

  Sus, naţie robită, femeie lăcrămoasă, Mormânţii se deschid Şi ies fantome nobili dân umbra fumegoasă, Ce secolii desfid. Sus, sus cătaţi la dafini şi la neatârnare

  Şi ca cumpliţi paradoşi Mâncaţi în colţii aprigi şi zgâriaţi în ghiare

  Tiranii scrofuloşi!

  Stăpâne, care-n ceriu aburci pe tron de raze, Pe scaun de argint, Mai dă-mi atâta viaţă să văz ca în extaze

  Balaurul perind, Să văz un popol mândru în ţeara mea ferice

  Şi ochiu-apoi să-nchid, Şi duhu meu va râde precum o pitulice

  De dracul apatrid!”

  Iată sară se-ndeseşte şi acopere Elada Iată stele-n mii de colţuri, galbene ca limonada Cum îşi varsă cupa-n marea de mercuriu şi de vis. Semilune moi de aur scaldă valuri de lapis.

  Luna ca un corn de tablă a plecat de pe moschee Şi pe valuri se lăţeşte ca o pleoapă pe cornee, Ca o geană de cadână pe-un obraz de isihast. Semiluna lunii crapă-n cioburi reci pe golful vast. Iese dulful de culege praf de aur de pe boltă, Pe catarturi de barcaze grunji de aur se desvoltă Şi-ale pânzelor burdufuri s-umplu-n cer de icosari. Marea linsă e ca sticla, ceru-i de mărgăritari. Mai ca ziua luminează negura de praf de stele, Dă din ghimpe scorpionul, cloşca face temenele, Ursele lucesc ca petre fără preţ într-un sipet, Gemenii se pleacă tainic peste-al sferei parapet. Insuli doar cât vezi cu ochii. Sgomot face numai luna Lunecând pe roţi dinţate ca Fecioara în coluna D-orologiu pre când iese în fereastră cu un prunc. Stele-n val şi valu-n stele dopotrivă se arunc. Manoile, fruntea-ţi mare de poet pe pergamente A căzut şi potolite-s zbuciumele. Oriente, Când văzut-ai în Edenu-ţi un mai nobil ipochim? Îl trezeşte-n zori cu spaimă creştinatul Ibrahim:

  — Scoal', efendi, te deşteaptă, că piraţii ne-nconjor: Vin asupra-ne în barce şi în prima-i capul lor, E Iaurta chiorul, spaima apelor din jur de Zant. Zece mii de galbeni face al său cap aci-n Levant. Orişice caic el pradă, fundu-i sparge şi-1 scufundă, Echipajul de catarturi e legat şi se afundă. Manoil ieşi pe punte după ce-n sileafuri puse O mândreţe de pistoale ce dân Londra sunt aduse. Ele au pe paturi fildeş iar pe ţeve flori de-argint: Oh, amar de cel pe care Manoil l-ar fi ţintind. Patru barce lungi din pupa tot venea pe marea lină, Zece iatagane-n prima sticlea groaznic în lumină.

  Câte zece fesuri roşii se mişca în ritm de vâslă

  Şi orice lopată lungă e înfăşurată-n pâslă.

  Palicarii de pe punte se dau după cabestane, Cremenea pe pusei o-ncearcă, se închină la icoane.

  În caic matrozi sunt şapte iar piraţii-s patruzeci:

  Nici o pânză-n zare, nime. „Ah, perduţi suntem pe veci!'

  Ţipă jalnic Ianis musul. Singur Manoil e calm.

  El contemplă răsăritul de pe apa de napalm.

  Puscele pornesc să tune şi piraţii să mugească, Cruci şi-anafuri se-ntretaie, mume se batjocorească, Se-agăţ ancore-pisică de parâmi şi bocaport

  Şi piraţii sar pe punte şi în vârv de spange-i port

  Pe toţi cei rămaşi cu suflu şi îi leagă-n leasă groasă

  Ce-mpletită e din fire de frânghie de mătasă.

  Porcii sunt nişte Adonişi, e măgariul om cu minte, Tigrul e gentil ca mielul şi nu are-n gură dinte, E năpârca râmă oarbă, cioarele porumbi codaţi

  Lângă şchiopii, ciungii, spinii şi guşaţii de piraţi.

  Ci sunt muchelefi piraţii şi sunt dulci precum e turta

  Lângă cruntul gâde-al mării, lângă groaznicul Iaurta.

  El cu doar un ochiu-n frunte ca Ciclops a lui Omir îi cad laţele mânjite p-antiriu de serasir, Laţe roşii parcă brânce sângeroase el şi-a şters.

  Troznesc blanele de seânduri pe sub pântecosu-i mers.

  — Eşti ingles? Răcni Iaurta când zări pe Manoil Şi îi puse-n gât hangerul cu plasele de morfil.

  Ia să-mi spui acuma mie ce simţeşte floarea ierbii Când s-apropie cu nara căprioarele şi cerbii?

  — Ea se lasă rumegată şi se bucură ferice, Fiindcă ştie că la anul capul iar o să rădice.

  — Câine!

  — Acuma să te lepezi de ai tăi. Remâi cu mine Şi ne-nvaţă ca să tragem sacaluşurile bine

  Şi să nemerim cu tunul de cireş caic, barcaz, Că de nu, îl pun pe Spiros să te prinză de grumaz.

  Liniştit privi rumânul pe tiranul său în faţă:

  — O, prea jalnice Iaurta, să mai am eu nu o viaţă, Ci o mie vieţi în mine toate pline de răsfăţ

  Tot le-aş da curând de dragul drăgălaşei libertăţi. Nu-i un bou să tragă omul înhămat şi înjugat La cel plug ce cu ruşine de străin este mânat, Nu e un lighean oceanul, nici Carpatul moşunoi, Nu-s inglez, rumân îmi spune şi să mor rumân eu voi.

  — But you speak perfectly English, zise grecul minunat.

  — Well, I studied once at Cambridge, grăi junele bărbat.

  — Cambridge? Zău? Nu minţi tu oare? Şi n-ai cunoscut cumva Un studinte grec cu ochii şi guriţa de tetrea?

  Douăzeci de veri el are şi-i al meu copil iubit Pentru care prad Levantul din apus în răsărit.

  — Are pruncul tău o pată pe obraz, lângă cercel Ca o stea în patru colţuri? Are malotea?

  — E dOf, Zotalis, biet Zotalis, conţaki-mu!

  — Mi-a fost

  Drag tovaroş. Împreună învăţat-am pe de rost Tot ce scris-au lordul Bairon, şi-ntr-un ceas de izaltare Fraţi de cruce ne făcurăm şi jurat-am cu glas tare Ca să izbăvim Elada de sub turcii desfrânaţi I să scoatem la lumină patria de subt Carpaţi.

  — O, ţaruki! Răcni chiorul cu o patimă nespusă.

  — Şi paluki! Şopti mândru Manoil, ce se perdusă In visări lila ca umbra linguriţei pe şerbet:

  El vedea un nor de sânge preste-ntinsul vilaet. El zărea dân mii de unghiuri a Eladei neferice Cum se mişcă ca o mare, cum se-nvolbură ca bice

  D-uragan, de ploi, de tropot, cete-cete palicari.

  El privea cum snopi de lăncii sunt purtate de măgari

  Şi în clinchete de săbii şi-n foşnit de fustanelă

  Şi-n cruntare de ochi aprigi vine oastea cea rebelă

  Zbuciumată ca torenturi ce din mii de petre cad.

  Caii au argint pe frâne şi împroaşcă stropi în vad.

  Muntenegrii cu ţepoaie se azvârl în foc ca demoni, Croaţii cei cu zer în plete preste luncă sunt heghemoni

  Şi-aşa seceră asabii din genunchi şi din gâtlej

  Cum retezi bostanii putrezi de pe stafiditul vrej.

  Ce vuire, ce urlare, ce urgie! Cad spahiii

  Retezaţi din brâu de coase în vultoarea bătăliii, Năclăiesc în sânge cioturi miralaii, rag avan.

  Zdrenţe-zdrenţe zbor prin ceriu rămăşiţe de Coran

  (Zugrăvite sunt cu aur literile, dar ce mint)

  Se cabrează armăsarii pre sub nori de mărgărint.

  Tropotind în tropot mare vin bulgarii groşi la vână

  Şi cu şerpi de muşchi pre spete, că lucrează în grădină

  Tot plecaţi pe roşii grele şi pe-ardeii graşi buluc:

  Cu aracii tari de piersic miruiesc pre başbuzuc.

  „O, Alah, Alah!” s-aude-n tânguire de tulumbă, Când dodat, pe când în slava luna pune mare umbră

  Şi lumină ca dulceaţa de naramză cade-n glod, Se aude glas de bucium şi bătaie de zăvod

  Şi din codru miriade ies valahii, ies şoimanii

  Călărind nu cai, ci pardosi pre subt flăcările stranii

  Ale înstelării grele de pe ceriu-ncovoiat:

  Ei dărâmă corturi mândre de gevrea şi fir brodat, Ei sfâşie marţelinul şi pun foc: cu feţe roşii

  Fug cu groază bairactarii, se înăbuşă leproşii

  Lângă carele cu bivoli, încărcate cu huzmet.

  Se pârlesc chişiţe-n spuză, taie-n pântec un stilet.

  Fug periţi de groaza morţii, cu şalvarii la genuche Pre când vine, vine oastea rumânească, ca o muche De hanger arzând în soare, ca şi colţi de leu turbat: Până-n zori plecă Balcanul capu-n faţa lui Carpat.

  Năzăriri de suflet nobil. Manoile, cum te plâng! În poema mea bizară ai pornit cu pasul stâng. Mi-e să nu îţi perzi simţirea dac-ai şti ce se urmează, Dac-ai vede că periplu-ţi nu-i decât o anabază, Dacă ai afla că soarta-ţi e doar una de papir. Odiseu cel din vechime nu ştia cum că Omir Ticluise vicleşuguri ce crezu că el scornise Şi că tot el peţitorii la fămeia lui trimise Şi că el grăia prin gura-i şi că nici un fir dân păru-i Nu clintea făr-ca aedul să nu-l lase. Adevăru-i. Te visez, te-aud, te cuget: ţeapăn îmi apari acum Ca dagherotipul morţii relevat de-un zeu în scrum. Pot să fac orice din tine, să te-nalţ sau să te nărui, Fiindcă nimeni, niciodată nu-i stăpân pe adevăru-i. Insă cum mi-am pus în minte ca să trec la epopee Şi din moarte foi uitate să desfac o orchidee (Chiar de-ar fi o nălucire într-un glob de halima) Şi să fac nemuritoare-o dăltuire în halva, Manoile, mergi nainte. Actant palid, ce mai stărui? Nici un story nu se leagă de nu crezi în adevăru-i.

  CÂNTUL AL

  D

  OILEA

  Borges, ce-i mai zic şi înger E un colţ de stâncă şuie Un cap d'operă de cină Păsărică obidită De sorbeşti tabac eşti rege Manoile, spune mie d-unde neamul tău se trage Floare, floricea Manoil jungherul scoase Bravilor, pestriţ şi felurit e pământul O, patrie, ştiu că lumile-s praf Trei călugări în sutane

  Borges, ce-i mai zic şi înger cu aripe de argint, Cărui mumă-i fu oglinda iară tată labirint, Zice d-un poet ce vrut-a să încapă-n ochiu-i mare Toată Sfera, orizonul dân hotare în hotare, Ce punea în stihuri stânjeni de pământ cu iarbă, pom, Căşi, grădini şi-ogoare mândre, cum visat-a Rene Thom Să închipuie pân linii drepte, curve.

  — Ntrolocate Lucrurile lumii cari-s zugrăvite-n nestemate. De-aş versifica Levantul, umilitul lor discipul, Eu, un scrib ce nici o rază nu-mi încondeiază chipul De la steaua Inspirare, aş muri de fericit. Val cu val şi nor cu nour dulce l-aş fi zugrăvit. Dar nu poci. E umbra umbrei scrisu-mi şi n-am cui să cer

  Să îmi fie argintată foaia, ca a lui Daguerre. Decât ţie, Musă! Aide, mai îndură-te odat!

  E un colţ de stâncă şuie ce de valuri e mâncat.

  Trei smochini prefir dulceaţa fructei grele ca şi sânul

  Preste un ruin în care îşi făcea cuibar păgânul

  De Iaurta şi cu hoţii, blestemaţi de zei şi oameni, Căci urât eşti ca şi fiara de cu fiara te asameni.

  În vechime ce nu ştie nimenea, nici pedepsitul

  La hrisoave, îşi făcuse cu chilii umbrite schitul

  Trei călugări ce plecase de la Atos cu ruşine

  Fiindcă altul îi pârâse că creştea în curţi găine

  (Ci să ştie că la Munte Aghios să pnimeşti

  Parte femeiască este groaznic să păcătuieşti, Chiar şi parte femeiască de jiganie ori vită

  Căci muierea e Satana ce te duce în ispită).

  Oropsiţi, bătuţi cu petre, daţi afară de pân slujbe, In ostrov se apucase, cu nivele, şpacluri, drujbe

  Ticăit să dulgherească mitoc trainic de stejar.

  Să numea săhaştrii Mâmon, Behemot şi Valafar.

  Da-ntr-o noapte, cornul lunii ieşind lin şi lung din mare, Drept pe raza-i, preste ape, se iveşte arătare:

  O muiere-n văluri large păşind leneş pe cleştar

  Ca o mână de domniţă-ntinsă în agheasmatar.

  Ea păşea pe ape ca pe punţi bătute-n solzi de aur

  Şi venea în urmă-i blânde o licornă şi-un ţintaur.

  Drept spre schit păşea. Trei barbe să iviră din ocniţă, Trei şiraguri de metanii să ciocniră cu clinchiţă

  Şi „Barcaz să fie oare cu cearceafuri de mătasă

  Se-ntreba – sau o rotundă, dulce-n umere mireasă?”

  Au de ce rânjea muierea? Şi ce slabă pre subt iie!

  Numai coaste şi ciolane, iar în dreapta o lucie

  Coasă geamănă cu luna la-nconvoi şi la argint; Nu-s ţintaur şi licornă, ci aspidă mârâind Şi, cu pintene de zale, cu de papagaie plisc, Când cocoş şi când năpârcă, un turbat de vasilisc. Hârşti, Mamon şi hârşti, Behemot, hârşti, căzu şi Valafar Dar sculară fără capuri, şi pe-al mării icosar O porniră după doamna înecaţilor, clătind. Iar în urma lor subt ape străvezii se văd suind Grele galioane putrezi, scufundate goelete, Caravele şi feluce, toate pline de schelete Galben schinteind în lună, flotă grea de nenoroc. Trăsnet lung ca un balaur puse flăcări la mitoc.

  Zice-se. Fapt că Iaurta îl pofti pe Manoil Ca să îi cinstească masa-n ruinatul peristil. Zile trei tot robotise Idolon harapul care Cu o paceaură grasă îngrijise de mâncare Iar acum cu buze groase mustăcea satisfăcut: Un belciug în nas, de aur, purta negrul încrezut. Stau în jur de mese lunge toţi piraţii suduind Şi înfulec ca vierii, cu mânece se ştergând, Hohotesc şi latru Mavros, Nicodimos şi cu Iorgos P-un cap d'operă de cină, margaritas ante porcos: Căci zăreai, subt maioneza străvezie şi-nspumată, Icre de chefal cu boaba mărgărint şi marinată De stavrid în taleri lunge ciocănite-n cositor. Crapi tăiaţi pe lung cu solzii ca de sticlă, ce se-omor Grecii după ei când burta albă-i plină de stafizi, De lămâie de Messina au în jur felii limpizi. Purceluşi umpluţi cu-alune, care pielea le-a crăpat Au piper şi-enibaharuri pe spinare şi pe lat, Conjuraţi de chifteluţe cu mărar şi hasmaţuki, Ţelină ce face s-arză ochii negri care ţuchi-i, Ghiudeni, trandafiri, ridiche în felii alb-roz, cu sare

  Care face să se ducă vinul pe înghiţitoare.

  Coşuri de răchite poartă cozonacii grei cu nucă

  Şi cu mac, alături melcii fierţi pe frunze de lăptucă

  Roşesc galeş ca fecioara care mâna-i pui pe sân.

  Brânză de burduf cu chimen ce se ţine în chersân însoţită e de ceapă cu cămaşa ca de steclă

  Şi de cidru ce cu spume ţi se suie drept la meclă, De îţi vine-a pune mâna pe cosor şi de-a tăia.

  Se fărâmă-n pulberi umezi calupi aspri de halva.

  Sunt dân loc în loc pe taleri, lingă sfeşnice ce ard, Ananaşi grămezi şi struguri ce miros a mosc şi nard, Tămâioşi şi ţâţa caprei, portucale sunt şi gref;

  De de toate avu grijă bucătarul muchelef.

  Intre vrafuri de clătite rumenite cu mult har

  Şi umplute cu migdale, lisă şi rodozahar, Trei butelci de răfioară trase-s care încotro.

  Ele poartă vin de Chios, de Madera, de Bordo.

  Ce folos! Tâlharii cântă, toarnă vinu-n păr şi strigă

  Şi înfulec sarailia cum mănânci dân mămăligă, Mânc măslinele cu sâmburi şi lămâia ca pe măr

  Şi-ncrustează-n masă literi: numele fămeii lor.

  Într-un timp i-apucă plânsul, smulg basmale de pe capuri

  Mănânc margine de străchini în măsele, înghit hapuri

  (Leac de dragoste) şi-apare din senin un sirtaki: „Of-of-ooooof!”, aşa cântarea Ghiorghi ştirbul o porni:

  Păsărică obidită

  Ce oftezi şi te jeleşti, Mult amar lăcătuită

  Dupe sârme nefireşti, Cănăraş cu cioc de ceară Şi cu ochii de mărgean, Care în oricare seară

  Cânţi cântare de alean, Mai ferice eşti ca mine, Tu cu fulgii cilibii, Zieu că aş schimba cu tine

  Să poci eu, fie ce-o fi.

  După sârmele de aur Eu aş fi prea fericit în alcovul ei să-mi faur

  După chipu-i, chip cioplit, Să o sorb cu ochişorii

  Tolănită pe divan: Cu obrajii ca bujorii

  Bea cahvea dân filigean.

  Să o văz mereu ca tine

  Mi-ar părea cum că visez: Of, îi şade-aşa de bine

  În şalvarii de geanfez!

  Dinţii mărgăritarele

  Şi ochioasă ca un cerb, Buzişoare micşunele

  Carele mă fac să ferb, Iar sub iia străvezie

  De ca abur borangic

  Cu doi globi de păpădie Eu asemăn sânu-i mic.

  Căci n-am eu putere, lele, Să-ţi zăresc cu ochi şiret

  Ţâţişoare bourele

  Cu gurguie dă şerbet?

  Dar aşa, sărman dă mine, Umblu-n câmpii de mohor

  Până nu mai ştiu de mine, Până mor, agapi, mor!

  Fie-ţi milă, mă primeşte

  În zăbrele cănăraş, Fie-ţi milă, mă hrăneşte

  Cu mălai şi arpacaş, Şi-o să-ţi ciugulesc ferice Boabe dulci din palma ta

  Cu inele vinitice:

  Ametist i peruzea.

  Şi-o să uit dă tot, dă lume

  Şi-o să-ţi cânt mereu d-acu

  Cum nu s-a cântat pă lume, Psihi-mu, agapi-mu!

  Prăbuşiţi subt mese furii bocea după Penelopi, Eufrosa, Filofteia, Elenuşa, Caliopi

  Ca motanii cei dân fabuli încizmaţi cu scârţ şi pinteni.

  Doară hâdul de Iaurta şi Manoli era sprinteni.

  Ei tăcea privind la fumul care flori suia-n tavane

  Ca şi visuri de mărire în gândirile cei vane, Ca o şoaptă de iubire în urechi de eunuc:

  E tutunu-n narghilele îndesat pân' la butuc.

  E tocat mărunt, uscat e d-ale Lumii Noi fecioare, împănat apoi cu opiu, aromat cu cuişoare

  Iară fumul lui de aur pân parfum este trimis, Ce-i păstrat în scobitura narghilelei de cais.

  Parlagiu să fii sau cioclu, de sorbeşti tabac eşti rege

  P-un ţinut fantasmagoric unde cheful tău e lege, Unde de voieşti şi tronul ce-i în ceruri îl câştigi, Pe regina cea din Saba în crivat o încovrigi

  Şi îi jefui elefanţii, preste mări eşti heghemon

  Şi te-asemuieşti ca fală cu Lixandru Machedon.

  — Manoile, spune mie d-unde neamul tău să trage Şi ce oameni mari într-însul cu vârtute şi curage Au eşit?

  — Grăi Iaurta tot scobindu-se în dinţi. Visător plecă românul ochii negri şi cuminţi:

  — Se întinde o câmpie pre subt poale de Carpaţi, Acolo stătea-n vechime dachii foarte lăudaţi, Acolo trăia ferice, dân caval cântând la turme.

  Dă la ei pă-ntinsul terii, zău, rămas-au multe urme. Ducul înţelept le fuse Dechebal, viteazul rigă, Ci săraci era şi mândri, căprior cu mămăligă De avea la cină, dachii era foarte mulţumiţi. (Am cercat cu-anacronismul cetitorii adormiţi, Căci adus fu cucuruzul în Evropa multe vacuri Mai apoi, cum să vădeşte de citeşti în almanacuri.)

  Dar în meazăzi râmlenii, neam ce preste tot pământul întinsese stăpânirea, îşi făcuse-aşezământul

  Pân-la Dunărea cea mare. Craiul le era Trăian, Ce la mii de leghioane duc le fu şi căpitan.

  Ei trecu-n 101 Dunărea pă pod de vase

  Şi cu Dechebal vestitul foarte-amarnic să-ncleştase

  Şi bătu râmleanul dachii cu căciulă şi opinci.

  Se făcu din nou bătaie la văleat 105.

  Da-mpăratul, vezi, vicleanul, nu să-ncumeta pă gheaţă

  Ca să treacă lunecuşul preste Dunărea măreaţă, Ci chemă îndat nainte-i pă vestitu-Apolodor

  Şi-i dădu poruncă aspră, bătând foarte din picior: „Să-mi durezi, Apolodoare, punte trainică şi bună

  Ca să treacă sila-mi toată până-n Dachia nebună

  Ce cutează să-mi încrunte ochiul. Iacă-ţi dau răgaz

  Luni atâtea, zile-atâtea, începându-le de az.”

  Dar tot ce clădea sireacul, noaptea se surpa, şi iar

  Ziua o lua da capo, istovire în zădar, Până ce-a-ngropat în peatră ticălosu-Apolodor

  Pre soţia sa, ce-o plânse mai apoi cu-amar şi dor

  Şi râmlenii când trecură auzea dân peatră glas.

  E leghenda, zău, prea demnă de Victor Hugo, helas!

  În resbel pent-au dachii cu-a lor rege. Insă totuş

  Le rămase sate mândre şi pe Argeş, şi pe Trotuş

  Pline de muieri ce-n iie nurii-şi învălea sfios.

  Se uita cu jind râmlenii la trupşorul lor undos.

  Şi mirese cu cătane nunţi porniră mii şi mii, Pruncuşori apoi născură mai cu zecile de mii, Până neamul meu se-ncheagă pe duiosul meu tărâm.

  Da, Iaurta, frăţioare, noi ne tragem de la Râm!

  Iar apoi, un Mircea, Ştefan, Ţepeluş, Michaiu Bravul

  Rădicară ungureanul şi munteanul şi moldavul

  Ca să steie împotrivă turcului ce vrea peşcheş.

  Şi, precum totuna este Pachistan şi Bangladeş Noi, valahii, fum totuna în Moldavia.

  — N Ardeal Şi acilea.

  — N Rumâneasca Ţeară, ce mi-i ideal.

  — Zi-mi ceva pe rumâneşte, agrăi din nou piratul Ascultând cu luare-aminte ce aprins zicea bărbatul.

  — Uite:

  Floare floricea, Dulce micşunea Gheaţa se topeşte, Trupuşoru-ţi creşte. Vara de soseşte, Florioara-ţi creşte, Inima-mi topeşte. Toamna de soseşte, Ea se veştejeşte.

  Dorul floare n-are Şi nu stă la soare. Da ziua de creşte, Dorul mă loveşte. Vara de soseşte, Dorul mă munceşte, Inima-mi topeşte. Toamna de soseşte, Frunza dezvăleşte, Doru-mi înfloreşte.

  Floare micşunea, Atunci aş pleca, Codru-aş apuca Şi m-aş depărta Pân-la marea mare, Dincolo de zare, La curţile dorului, Poarta curcubăului Dân spinarea dulfului.

  — Cum? Aiasta-i rumâneşte? Păi atunci şi eu sborăsc, Şi parintili a meii-s din militea-arămănăsc, Muşat grai. Dar eu sunt grecos. Eu la Atos mă închin.

  — Nu eşti grec, laurta frate, ci armân, valah deplin, Brav valah pân simţimânturi nobili. Uite dreapta mea. Şi-i întinse deşte albe preste grunjuri de halva. Zbierau „Ura!” şi „Trăiască!” palicarii cei ciufuţi Cum răcneşte lung fămeia de vei vrea ca să o cruţi

  Şi încinse danţ ca diavoli; Manoil jungherul scoase

  Ce-nvălit avea oţelul în jurube de mătase

  Şi crestă încheietura lui laurta. Dar, miracul!

  Nici un bob n-au curs dă sânge în adâncul receptacul

  (Un lighean cu flori dă peatră ce-s cioplite dân porfir

  De trecea pân el lumina ca prin strai de serasir), Ci un glob cât o naramză purpuriu întunecat

  Răsări dân scrijelire şi-n văzduh s-au ridicat

  Şi în mijlocul cămării ca o icră el zvâcnea

  Arzând cald în svonul acru, veşted, de meterhanea, Şi în icră să-nchegară oase, zgârciuri de copil

  Şi un făt dăşchise pleoape în spăimosul peristil.

  Străveziu era ca puiul de năpârcă-abia fătat, Avea limba dăspicată şi-ntre ochi un bob de-agat.

  Dar scria pre solzi dă sticlă ce-i crescuse pă spinare „Lefteria”, ce-n greceşte însemnează „Neatârnare”. El beşica cea dă sânge sparse; se întinse drept Şi rosti în stihuri nobili şi cu mâna preste pept Astă cuvântare (milă, cetitor, acuma-ţi cer Pedepsit nu sunt la scoale, dascalos n-avui, belfer Sunt, e drept, dar de rumână, eu greceşte abia rup. Îl citii pre George Ştainăr, însă dar nu mă ocup Mult cu tâlmăcin. Cam plată dau o versiune, iacă. Nu sunt fragi ţie dragi să-i înghesui în buiacă):

  Bravilor, pestriţ şi felurit e pământul

  Pe ciocul berzei luceşte soarele de aur şi pe solzul păstrugăi

  Preţioase sunt plantaţiile de curmale

  Dulci sunt ochii armencelor.

  Cetăţi durate din piatră de râu se înşiră pe râurile albastre

  Păpădia desface floarea sub norii de bumbac

  Şi un gândăcel auriu îi suie tulpina.

  Dar iluzie, iluzie cruntă e totul fără libertate.

  Bărbaţi, sculaţi-vă din adormire! Nu auziţi glasul de leu al trâmbiţei? Nu simţiţi în nările voastre mireasma libertăţii? Corăbiile ce s-ar face fără vânt în mijlocul mărilor? Ce îi prieşte omului înlănţuit?

  Dar când suflă briza dumnezeiască e corabia o pasăre cu aripile întinse

  Şi roşii de amurg

  Dar când prizonierul este eliberat sufletul lui se înalţă

  Şi vede culorile lumii. La arme, eroi, la arme!

  Nu ascultaţi glasul luxuriei

  Nu tânjiţi după îmbrăţişarea femeilor

  Nu beţi vinuri dulci şi nu dormiţi în pat moale, Ci juraţi cu toţii să adăpaţi floarea nepreţuită a libertăţii

  Ce se adapă cu sânge.

  Amară să vă fie înghiţitura cât tiranul se mai bucură de viaţă

  Urâtă să vă fie femeia cât mai este o moscheie-n Elada

  Şi viaţa voastră să se numească disperare.

  De ce să tremuraţi ca oile? De ce să fiţi înjunghiaţi ca vierii?

  De ce să vă opintiţi ca bivolii în jug?

  Sculele lor de preţ, şerbetul lor şi tutunul lor sunt furate

  Femeile şi băieţii lor sunt fraţii voştri

  Până când să le mai pângărească ei sufletul?

  Ei scuipă pe sfintele icoane spunând că sunt idoli

  Ei spun că moaştele sfinte sunt oase

  Şi că marele Othon este un bastard, un copil din flori.

  Ridicaţi jungherul împotriva lor, palicarilor!

  Deci, copii, fiţi demni de raiul lumii, scuturaţi cătuşa

  Tăvăliţi-vă în rouă ca puii de pisică sălbatică

  Trăiţi pentru libertate şi muriţi pentru libertate!

  Nu şovăiţi când auziţi chemarea!

  Nu mai fiţi robii turcilor desfrânaţi! La arme, la arme!

  Duhu-apoi peri, topită în văzduh fu vraja sa. Seara se-ndoi pre dânşii cum se-ndoaie o lalea Preste buza de cleştaruri şi schinteie-a unui vas Şi îi coperi cu floarea ca un greu iconostas. Scoase junghiul şi Iaurta, ce plăsele-avea de sârmă De argint cu chiparoase de rubin, şi-n vână-l scârmă

  Pre însinguratul, palul, negurosul Manoil; Ci din vână suie-n grindă copăcel de trandafil. E sistema cea de vene şi artere-a unui trist Serafim cu carne d-abur şi cu pelea de batist Ce cu lungele aripe mătura podeaua lată. În văpsele d-aur luce nimb cu marginea perlată. Este geniul bun ce veghe venitorul Româniii Care trâmbiţă izbânda şi-şi adună pruncii, fiii Pre subt pene care-n aer săbii grele-nchipuiesc. Are trupul de vergură, are glasul bărbătesc:

  O, patrie, ştiu că lumile-s praf

  Că însuşi cosmosul e pulberea din urma copitelor

  Dar ochii omeneşti te văd frumoasă.

  Eşti ca o fetiţă care şi-a pus în păr un lanţ de margarete şi untişor

  Şi care priveşte umbra lăsată de nori pe pajişte.

  Dar unde, unde e gloria din trecut?

  Crede-mi amorul, dar crede-mi şi ruşinea.

  Ruinuri, sfărâmături de zid pline de licheni şi morminte

  E tot ce a rămas din strălucirea ta apusă.

  Şi slove de hrisov.

  Azi neamul tău are fruntea adânc plecată

  Şi nu de înţelepciune, nici de bătrâneţe.

  Azi fericit e cel care nu înţelege.

  Mereu între două epoci, între două imperii între două stări de spirit s-a aflat neamul meu fenat-nefencit.

  Dar azi el a pierdut totul, căci a pierdut speranţa.

  I el cunoaşte voluptatea supunerii, beţia robiei. Azi chiar eroii sunt resemnaţi, letargici.

  Voievodul de azi nu seamănă cu cei din trecut

  E străin, are obiceiuri orientale

  Şi-a adus din Fanar năravuri scârboase: are giuvani şi hetaire

  Parcă sunt femei toţi curtenii lui, grecoteii-n brocarturi, vapeluri

  Parcă sunt lupi şi râşi zeibegii lui

  Parcă sunt fiare, lighioane tufecciii.

  Şi ce jale în sate! Ce iarmaroace goale! Ce târguri pustiite!

  Ce copii trenţăroşi pe drumurile de glod!

  Şi case strâmbe, şi biserici dărăpănate!

  Şi învăţaţi care abea ştiu buchile!

  De-ntrebi pe ţăran ce-i patria, el începe a plânge.

  De-ntrebi pe meseriaş se încruntă şi tace.

  De-ntrebi pe negustor, îţi răspunde pe altă limbă.

  De-ntrebi pe boier îţi râde în obraz.

  Şi ţiganul e rob ca vita, şi pământul nu dă rod.

  Popor al meu, unde îţi este maturitatea?

  Neam al meu, unde îţi este curajul?

  Ridică-te, alungă fanariotul

  Prefă în marmură cărămida de bălegar.

  Tu ai un viitor de aur

  Tu eşti un neam însemnat.

  O, patrie, eternitatea e cât ai clipi

  Şi totuşi mi-eşti dragă şi-mi place să vorbesc despre tine.

  Fii din nou copila care, cu flori în păr, sade pe pajişte.

  Copila ce râde la soare cu dinţişori albi. Cred în tine, în ciuda restriştii de azi. Ştiu că vei fi tu însăţi din nou.

  Se perdu-n văzduh seraful ce rosti aceste şire. Se deschise dodat poarta şi în ceas de înspăimire Au întrat încet pre lângă belciugatul de harap Trei călugări în sutane de aba şi făr' de cap. Sânge le curgea din gâturi preste mâne cu metanii, Chihlimbaruri năclăite lucea turbure şi stranii Iar piraţii căsca ochii şi cădea în brânci, pe spete. Preste mare.

  — N cadrul uşii, păşea-n văluri un schelete. Popii cei prelungi în deşte scrisă-n zid chinle stranii: „Hosna. Hyacint. Hermina”, şi în foşnetul sutanii Se întoarse şi plecară după iasma cea cu coasă Pre subt luna uriaşă, iataganul de mătasă. Un licorn şi un ţintaur îi urma, iar după ele Aurie flotă moartă, galioane, caravele Se pierdea în zări pe raza lunii pân' la orizon. Ardea stins în ceruri Ursa, Vărsătorul, Orion.

  X Ire

  CâNTUL AL TREILEA

  Ştiu că e zădărnicie Xante, dulce plăsmuire Scrisoare de la Iancu Aricescu Lupul şi alte lighioane O beşică mare cât cupola de la căşile lui Vodă Am rămas singură în pavilionul de vest Diable! Mais c'est trop! Somn, tu domn al nefiinţii

  Ştiu că e zădărnicie tot ce-n lume amuşină, ' Că sunt una Lionardo, Tassu, Şecspir şi Muşină Şi sunt una cu milogul de la uşi de mănăstiri; Deşertarea deşertărei şi-amăgiri de amăgiri. Plato zice de un ceriu ce nu este-n lumea noastră Unde zămislită este doar ideea de fereastră Ce e singura reală; oglindire-i ce tâmplarul Taie-n lemn şi-i zic „fereastră”; iar ce face condeiarul Când „fereastră” scrie, este oglindit de oglindit. Munţi de steclă, regi de sfoară, vieţi de vânt, mări de sclipit. Chiar de-ar fi adevărate, nu sunt vecinice aceste: Mii de ani de-ar ţine-o floare, de apoi se veştejeşte E de parcă niciodată n-ar fi fost, e vis de vis.

  Dragostea e nostalghie şi puterea e plictis.

  Dar să spun c-ar fi eterne toate: şi aşa mi-i sete, Universul nostru punt e între punturi cete-cete

  Ce se-adună şi formează alte lumi, mai mari, de flamă

  Ce văzute de departe sunt cristaluri şi aramă, Scoici, ştergare, pruni sau nouri, şi nicicum n-ar fi mirare

  De-ar fi universul nostru un atom dintr-o căldare

  Unde creşte-un leandru, poate un atom dintr-un gândac

  Ce aleargă într-o lume ce-i atom într-un arac.

  Deci, la ce să scriu când scrisa-mi şi aşa deşartă este, Când s-au scris cândva de Amlet şi s-au scris şi de Oreste

  Şi nicicând eu pre aceştia n-oi putea a egala?

  Michelangel avea marmuri, eu calupuri de halva.

  Dar când nu am nici o carte şi s-ascult cântări nu-mi vine

  Mă cufund ca într-o mare de visări dulci şi senine

  Şi un geniu mi s-arată şi îmi pune-n mână peana:

  — Lânced muritor, salvează-ţi viaţa ta, închide geana

  Şi deşchide-o într-o lume ce aşteaptă s-o moşeşti!

  ; i

  Zante! Dulce plăsmuire unei minţi urieşeşti Stâncă verde conjurată de aprinse valuri şir Cum un filigran de aur conjurează un safir In inelul ce un paşă dăruieşte unei hure. Liră d-aur azvârlită de Orfeu într-o pădure Ce în loc de paseri are caracatiţi şi meduzi Şi în loc de lighioane dulfi codaţi, murene cruzi. Prin luneta grea ca plumbul de lentilele bombate Manoil ţintea privirea cătră golful cu prelate Şi cu sute terţarole, focuri lunge, zburători Pe vergele de catarturi aninate-n groase sfori, Dân bomprese pân' la pupa de corăbii grămădite în oval de valuri roze cu creşti limpezi de pirite.

  În bărcuţe, grece june duc urcioare pântecoase

  P-al lor creştet cu maramă; le ţin braţe unduioase

  Care parcă Preţioşi le picta în acoarea:

  Goi, pescarii de bureturi intră-n marea de dantea.

  Pe un mal boiari să plimbă în caftane cu mărgele, I-ncongior copii de suflet cu chisea şi narghilele

  Şi o roabă gârbovită însoţeşte-n târg de stridii

  Hurioara cea nurlie cu pe chipu-i şal de Indii.

  Pre un dâmb de albă cridă căşi tot albe şi ca zarul

  S-arcuiesc sub orizonuri; lângă cheiu e bazarul

  Unde turcii şi veneţii pepeni galbeni târguiesc, Pehlivani dansez pe funii, alţii săbii înghiţesc.

  Însă uite! Mai d-o parte, cu bompres săpat măiastru în mahon, în chip de drâcon, solz de smalţ, ochi d-alabastru, Un caic văpsit cu smoală clătină-se lenevos.

  E la pupa o creştină cu boi dulce, volutuos

  Care doar haşişu-n vise otrăvindu-te-ţi iveşte.

  Manoil lasă ocheanul şi dodată chiuieşte

  Cunoscând că e aceea Zenaida, sorioara

  Ce-o lăsase în Atina şi-o găsise la Buhara

  Şi-o pierduse iar pe strade la Stambul şi-abea-n Firenţe

  O-ntâlnise iar în straie de princesă; dar în zdrenţe

  Preste-un an, p-un pod, în Cipru, ea vindea piper, măslini:

  Suflet mare, patimi grele, ochi de suferire plini.

  Manoil sări-n bărcuţa cu catargul fără velă, Caigi cu tatuaje învârti la manivelă

  Ce pe scripet desfăşoară funia sucită, grea

  Şi coboară barca-n valul vioriu, turcoaz, lila.

  Să ţiu minte că poemul e şi unul de montaj

  Şi să mut îndată scena cu întregul ecleraj în palatul larg de marmuri străvezii cu bolte-nguste

  Unde sade Zenaida ca un fluture de fuste, Unde stă la sfat cu tristul Manoil şi cu Iaurta.

  Palicarii şi piraţii-n alte săli îşi mâncă turta

  Şi beu vinul şi lichiorul, ronţăi beţe de susan

  Ling cristali de zahăr candel, se îndop cu marţipan

  Acadele şi rahaturi ce le intră-ades în carii

  De sălbatic gem piraţii şi răcneşte palicarii.

  — Frate, spuse Zenaida, chiar acum primii scrisoare

  De la Iancu Aricescu, ce de dor se stinge, moare

  Colo-n ocna unde crudul domnitor l-a triimis

  Ca să nu mai scrie fabuli despre toate câte-a scris.

  Omul ce-i trimite hrana de i-o lasă cu panerul

  Este credinciosul nostru, Costăchel bogasierul

  Care-i lasă peane, coaie. Uite cartea, o ceteşte.

  Şi-i desface sulul galben, condeiat chiriliceşte.

  DREPTATE, FRĂŢIE la anul 18. După Christos

  Scumpă soră căuzaşă, Binecuvânt soartea ce, prin lucrarea baziliscului cu ochii veninoşi care se grozăveşte în cabaniţă (deie Domnul să-i fie cămaşa cea de pe urmă precum Ercul purtat-au şi înveninat au fost în ea), m-a trimes să putrezesc de viu acilea, la Ocna Sugrumatului, căci aşa, iubită soră, pot cugeta în pace la toate câte se petrecură de când noi, cu alesul domniei tale frate, Manolachi şi cu Ioniţă Piteşteanul şi cu aga Cristache Fălcoianu (ce nu puţin folos ne-a adus până l-a prins de grumaji baziliscul) ne-am adunat noi în casele răposatului domniei tale cinstit părinte, aibă-l

  Domnul în paza sa, ca să urnim zavera, că neamul acesta rob nu mai putea îndura mişeliile şi prevaricaţiunile Grecului şi a năpâr-cilor lui blestemate. Auzind noi strigarea nenorociţilor afumaţi cu ardei, bătuţi la scară şi cu oao fierbinţi la subţiori, ne gândirăm să facem precum ştii o Proclamaţiune în 13 punturi, ca să ştie şi neamul acesta că mai este un Dumnezeu în ceriu care aude şi vede toate. Să sculăm norodul şi să câştigăm pe arvaniţi, lesne ar fi fost, dacă zeea discordiei nu se băga în chiar sânul nostru şi nu să certa Piteşteanul cu Fălcoianul pe inelul cu berliant dân degetul treti-logo-fătului Şerban Cacodimitropulos ce-l trimisese vodă (şarpele cu nouă capete ce scuipă foc) cu carte la Viana, şi pre care noi l-am trimes şi mai departe cătră apus, în Gheena. Aşa, neînţelegându-se” al cui să fie inelul, s-au pârât unul pe altul la căpitanul de seimeni cari ne-au împrăştiat ca pe potârnichi.

  Mai mare nenorocirea decât să mă lege şi să mă arunce în ocnă, scumpă soră, nu credeam să mi se mai tâmple, când o veste ca un trăsnet (trăznească-i cel sfânt pe duşmani şi alege-s-ar focul de ei) căzu peste nenorocirea mea: cartea mea de stihuri „Ode, eleghii, satire, fabuli, traducţiuni din domnu La Martine, precum şi a cincea perdea din tragodia „Amlet, prinţ de Dania„, alcătuite cu aleasă îngrijire de dumnealui Ianco Aricesco şi tipărite la tiparniţa lui Leonida Firmanis” nu să mai tipariseşte. De patru ani censorul lui vodă ca pe copii mă minţea şi zicea (parcă-l auz): „Ienăchiţă, fiule, mai rabdă un an, că poate vremi mai bune apucăm.” Că el zicea că doar datorinţa sa îşi face. M-a chinuit ca pe hoţii de cai. Multe vorbe nu le răbda deloc. Unde eu scriam „sânuri rotungioare”, el rădea cu un bricegel şi scria „pept fecioresc”. Unde ziceam de „coapsa cea rotundă ce străvede pân şalvar”, el punea „Peplul rece al Minervei”. În loc de „hurioară” scriea „vestală”, scris să-i fie numele şi şters cu bricegelul dintre cei vii. Dar, apoi! Eu ziceam de Bucuresci, că n-are cişmele, şi el ştergea şi punea „Petersburg”, şi doar acolo, slavă Domnului, cişmele câte pofteşti. Ziceam că anu-ăsta vrun rău să-ntâmplă, şi el punea că s-a tâmplat pă vremea răposatului Ianache Văcărescul sau chiar a lui Pazvante Chiorul. Am zis, treacă de la mine, şi eram gata să-mi pocesc în ast feliu cărţulia, numai să iasă şi să mă laud şi eu că uite, şi în Valahia pot ieşi poeţi ca Bairon şi ca Şatobrian. Dar nici aşa n-a fost bine. Dodată, anul trecut, vine censorul şi-mi spune: „Chir Iancu, ţi-ai făcut-o cu mâna ta. Fabulile tale te pierdură. Poeticul curţii, efendi Tripanosoma Todorakis, s-a dus până la domnie cu astă fabulă în dinţi, ce domnul, cetind-o, a răcnit cu glas mare: „Să nu se tiparisească aste neobrăzări!„ Odată cu biata mea cărticică s-au poprit şi alte, între care măiastră compunere a dragului tău frate Manolachi, „Stihuri de amoriu”. Şi doar ce avea acea fabulă? Ţi-o scriu întreagă, ca să ai idee:

  Priviţi acea fiinţă care om să numeşte

  Şi în două picere pururi călătoreşte.

  Vedeţi ce forţă mare

  El are în lucrare?

  Că firea, apa, focul, nu-i poate sta-mpotrivă

  Şi în trebile toate

  Dă productivitate.

  Luaţi pildă de la el, Şi fieşcare, leu să fie au doară numai miel, Să meargă de-azi încolo, pentru zilele toate

  Pe labele din spate.

  Gata! Am zis! De-acuma ne rentabilizăm

  Şi nicicând în patru picere să nu mai alergăm!'

  LUPUL ŞI ALTE LIGHIOANE

  Un lup ca toţi lupii, când se văzu rege Şi când pricepu că voia lui e lege, Că toţi se smeresc

  La glasul lupesc, Adună sfatul ţării sub un copaci roditor Şi-ncepu a cuvânta cu ton sforăitor: „E codrul ala-ndala! Prin tufişele toate Unde-am trecut adesea să văz ce s-a lucrat

  Zărit-am doar păcate, Nepricepinţă, lene, dezordini, strâmbătate, într-un cuvânt, nemica nu e de lăudat. Cum dar să propăşească al codrului neam mare

  Cu aşa tristă stare? Deci iată ce zic eu, şi odată cu mine Trebuie-a zice-ntocmai fieştecine: „Bravos, bravos, mărite! Ce minte luminată!'

  Striga mulţimea toată

  Sub crenge adunată Şi toţi aplaudau înălţând osanale, Plecând apoi, Pe craci doar doi, Ţinându-se cu obidă de şale.

  Dar nu ştiu cum se face că treaba şchiopăta Şi nimic nu se strânse de-o vreme-n teşcherea. Căzură multe capuri, găsiră multe vine

  Dar vedea fiecine

  Că fiara toată calcă cu umblet nefiresc Şi că pardosi, cerbi, iepuri, toţi se împleticesc. Iar de punea vreunul piciorul pe podea Şi doar ca să nu cază uşor se sprijinea îndată era luat Şi-n lanţuri ferecat.

  Când veniră mistreţii, sfetnici ce linguşeau Dar să ascunză starea din codru nu-ndrăzneau Şi lupului cu ifos

  Ce-n patru labe sta

  Şi demn îi asculta

  Ii ziseră că totu-i mai rău ca înainte, Lupul, sclipind din dinte Le spuse crunt la chip: „Nu înţelegeţi oare că-i chestie de prinţip? Nu voi să ştiu nemica: e mult superior Celor în patru labe iubitul meu popor. Mai demn, mai nobil este. De şchioapătă ceva Pe ici, pe colo, asta o ştiu a îndrepta: Deci ştire dau în codru ca toţi să se silească într-o singură labă de-acuma să păşească!”

  Vedem ades aceasta, dar să crâcnim nu-i chip: Mulţi codri se usucă pe chestii de prinţip.

  Priveşte deci, scumpă soră căuzaşă, în ce jalnică stare mă aflu. La o sută de picere subt pământ, nicicând lumina soarelui a o vedea nu poci. Dar în sufletul meu o mai mare şi mai curată lumină, aceea a revoluţiunii, port şi cu ea mă mângâi. Cum zice şi fratele nostru Che Guevara în însemnările sale ce acuma cetesc la opaiţ: „Pantofarul musai pantofi să facă, iar revoluţionerul, revoluţii.” Dar nu ţi-aş fi scris cartea asta ca să te ambetez doar cu jelaniile mele, ci căci am eu un plan care poate să ne ducă la izbânda cea mare. Ascute-ţi şi mai mult ascuţita domniei tale minte şi ceteşte mai departe. Preste mai puţin de o lună Vodă se va scula pe seară cu toată casa lui şi va sui în Turnul Colţei ca să vază prin drăcia nemţească pusă acoloşa un cornet ce să zice că s-a ivit preste tot Răsăritul ca mari nenorociri să vestească. Iar eu cred că e semn de bucurie şi de scăparea ţărei de sub vârcolacul şi bampirul setos de sânge. Tu să te vezi în Elada cu Manolachi şi să mergeţi a-l căuta în ostrovul Hosna pre credinciosul nostru, chir Leonidas Ampotrofagul, care este născocitor de care mai de care minunăţii. Deşi grec este, are fămeie rumâncă de la Ploieşti care numai cu libertaua şi egalitaua îl ameţăşte de la cântatul cocoşilor până la al cucuvăilor. Aud că el cunoaşte meşterşugul de a sbura cu o beşică cât copola de la căşile lui Vodă (afurisit fie el). Faceţi încercare şi vă suiţi în ceriu şi d-acolo ajungeţi preste Turnul Colţei şi răpiţi pre bazilisc cu muierea şi copiii lui. Dar mai întâi treceţi pre la ocnă şi mă scoateţi la lumină, că mă mănâncă sarea de viu. Şi aşa să faceţi.

  Cât despre 3.1. 12. 9. 13. 1. 3. 8. 9. Dăspre care îmi ceri veşti, să ştii că iară mă întristariseşti. Lasă-l, uită-l, Enigel! El e cum ştii prin mahalăi, cu dibla şi ohtatul mincinos. Dar nu voi să-ţi amărăsc şi mai mult inima greu încercată.

  Rămas bun, agapi mu, şi, de nu cabulipsesc prea mult, mai ceteşte stihuri ce pentru tine le-am brodit şi numele tău pă verticală îl poartă, care poeticeşte să chiamă acrostih:

  Zieu făptura ta Este ca lalea. Nice eu gândesc

  Acu să cerşesc Inimioara ta. Dară dumneata Aibi milă de-a mea!

  Al domniei tale frate de nădejde, Iancu Aricescu

  Manoil sfârşi, iar ochii-şi, translucizi precum e sară Când pe Anatolii luna îşi descarcă lin povara Cum un marchitan îşi lasă bocceluţa cu caşmire P-un covor cu arabescuri şi mai gros ca o psaltire Dinaintea unei chere ce-n serai ca într-o seră Lung priveşte prin cleştaruri către luna-tombateră Preste Bosfor, care plin e de saraiuri şi geamii, Făr' să ştie că-n Zipangu, în grădina de lămâi Chiar atunci priveşte luna gheişa dulce, poetesă, Înfăşată-n kimonoul cu păuni; ci nu-i metresă, Ci artistă, şi-are-n păru-i piepteni palizi de baga. Ea, uitându-se la lună prin ochi oblici, ciripea:

  Am rămas singură în pavilionul de vest

  Din grădina de nisip Kiu-sho.

  Lumina lunii nu mă face mai tânără.

  La toamnă părul meu va avea multe fire albe

  Şi multe coarde vor plezni la samisen.

  Ce tristă sunt! Puietul de măr

  Pe care am pus să-l planteze anul trecut

  Nu a prins rădăcină.

  Nu aştept pe nimeni. Bărbaţii s-au sălbăticit

  Şi luptă departe, la graniţă.

  Când vor veni, vor găsi în locul meu o bătrână îngrijitoare Care piaptănă părul gheişelor tinere. Cine îmi va râvni trupul? Cine îmi va mai citi versurile Cine-şi va mai aminti de mica poetă Nogu-Chi?

  Ea la rându-i n-are ştire că în Kurdistan o curdă

  I se pare că e luna roată galbenă de urdă

  Ce din ţâţele de iapă a ţâşnit şi s-a-nchegat;

  E aceeaşi lună care, ancorată de-Ararat

  Ca o nouă Arcă, arde în oglindele de lacuri

  Translucide şi adânce, răsfrângând stele şi veacuri

  Precum ochii unui june ce să cheamă Manoil.

  — Biete Iancule, martire, de ce nu sunt versatil, Cum nu sunt o hidră bravă, cum nu sunt un Briareu

  Ca cu mii de lance-n mânuri să combat? Pre Dumnezeu!

  Cum scrii tu, aşa ora face. Zenaida, tu Iaurta

  Simoria adunaţi-o! Ca râmlenii pre Iugurta

  Să-i combatem pre tâlharii cu cealmale de sevai!

  Zise, şi izbi cu pumnul în măsuţa care, vai, 'N acea clipă să răstoarnă cu ibric şi filigene

  Şi iveşte-n patru labe, spăimântat clipind dân gene, Chipeş ofiţir cu peptul coperit dă tinichele

  Şi cocarde, epoleţii zorzonaţi cu floricele, De ceapraz i-atârnă spada de eşarfa grea, pembe

  Cercei poartă în ureche, iar pe nas un pince-nez;

  O codiţă împletită sub tricornul cu penaj

  Şi musteţe răsucite. Mult ciudosul personaj

  Duse mâna la mânerul săbiei, dar într-o clipă

  Trei junghere-n gât îi pusă cei trei zavergii în pripă, Ce scânteie ca trei raze în salonul rafinat

  Cu statuie pe console de onix şi de agat:

  Safo ce la ţâţă strânge ţitera ca pe-o muiare, Volter, baba scofâlcită, Brutu, care moarte n-are, Şi pe tron de calcedoniu subt o boltă de azur Toga cea de marmuri strânge lângă peptu-i Epicur. Tot atunce dau năvală palicarii şi piraţii înjurând de panaghie în greceasca multor naţii, Sictiriţi şi crunţi la feţe, căci băusă doar lichioruri. Ei ştergea mânjite cisme pe mândreţea de covoruri Dărâmând de pe pilaştri vase scumpe de Chitai.

  — Îl sugrum – răcnea cu toţii.

  — Îl belesc, îl frig, îl tai! Toţi îl ştim, este iscoada ciorbagiului d-aci, Briliant îi e numirea, dar decât a străluci El doar fum ca turba scoate, puturos şi gros. Un porc Ce nu are asemănare de la Frunze la Niu-Iorc. Dar, deşi cuţite, spade, iataganuri şi stilete S-aţinteau spre peptu-i falnic coronat de epolete Ofiţirul cu ochi crânceni fulgeră pre conjuraţi:

  — Diable! Mais c'est trop! Vreţi sânge? Uite peptul meu, hai, daţi!

  (Şi îşi smulse cu turbare nasturii de la mundir Desvălind un pept dă taur sub cămaşă de zefir. Und-căzură bumbii d-aur prinseră rădăciniţe, Crusta le plezni zgârcită şi crescură frunzuliţe Şi tulpine lunge cari desfăcură câte-un crin Zugrăvit pre cadrul uşei ca pre flamuri de satin.) Tatuat pe pept zuavul avea tainic amoraş Şi subt el o buche simplă, condeiată-n bucle: H.

  Scumpe cetitor, iertare! Capu-acesta îl închei Făr' a-ţi spune cine-i frâncul. Ca să afli dacă vrei Te-osteneşte şi întoarce fila.

  Iacă, a-nserat.

  Repezitu-s-a pe boltă leopardul înstelat Ce înghite peisagii şi la ape le dă foc Şi în suflete revarsă nostalghie din ghioc. Se-nchid gene-n mii de case, în palaturi şi bordeie, Gene rare de duhovnic, gene grele de femeie, Omenirea ostenită se foieşte trist în somn: Curva se visează sfântă, sluga se visează domn, Cerşetorul stăpâneşte peste zeci de-mpărăţii, Regele coroana-şi cată în mocirlă.

  — N răgălii. Somn, tu domn al nefiinţii, tu cu degetul atinge Diamantul greu pe care toţi îl poartă subt meninge, Umple-l, umple-l de vedenii, ca pocalul de Maderă, Fă vecia să ne pară nu o clipă efemeră Ci un şir de clipe veciniei; fă să fim eterni, imuni, Fă să luminăm ca sorii preste hăuri şi genuni. Somn, umbreşte cu lumina-ţi epopeea mea hirsută, Umflă-i tu firava pânză cu suflarea nevăzută A Visării, Fantasiei, fă ca lâncedul seraf Să nu-şi târâie aripa prin gunoaie şi prin praf Ci prin praful galaxiei să străvadă-n viitor.

  Maşinişti, la manivelă! Derulaţi un alt decor!

  CÂNTUL AL I -*ATRULEA

  Toţi suntem melodramatici Languedoc Briliant, zuavul Liubov, liubov Jos, ce lux! Nici Monte-Cristo In loc de chipu-i, el văzu o beizadea Şi-oi spune de Madelaine Lângă un catart întinde moşul Ghiorghi un taroc c 'etitoare mult iubită, ce cu filele aceştii Sprijineşti, să vezi mai bine, cercevelele fereştii Care-n vergele de plumburi sticle are, cu colori, Dân posomoreala-mi neagră te gândesc adeseori! Geană lungă şi sfiioasă aplicată preste buchii, Stânga cu ineluri grele străveziu prinzând genuchii Şi cu deştul de la dreapta întingând în adevăr. Ţâţişoara ţi-o coprinde scânteioşi cârcei de păr. Nu filosofarea stearpă, nu politichia cari Lănţuieşte-n carceri sumbre izaltaţii, temerarii, Ci tu vecinicul amoriu între pagine îl câţi, Cum în pagine nu moare trandafilii cei presaţi.

  Şi dreptate ai, copilă, căci nu este nici o gramă

  Dân a lumii scrieri toate să nu aibe melodramă, Toţi suntem melodramatici de scurmăm adânc pre sub

  Rânjetul intelighenţii. Crierul, acest cherub, Cum chiar glonţul cel de humă preste care vieţuim, Doar o pojghiţă de cuget are, restul este im, Paternă nestăvilită, ură crâncenă, amor, Ceriuri cu sori dă sânge, continenturi dă fior.

  Pre acolo-şi poartă paşii trist poeticul, cu peana

  Ca o sabie în mânuri, când să stinge toată geana

  Dă lumină. Doar acolo inspirarea-şi face cuib.

  De acolo chiar şi însumi eu, domniţă, mă îmbuib.

  Eşti, cunosc, nerăbdătoare ca să afli cine este

  Ofiţirul dă subt masă, ce aflat fu fără veste.

  Bărbătoasa-nfăţişare inema ţi-a câştigat

  Şi o lacrimă îţi puse subt ochi limpezi de agat.

  Ca să nu te mint, fecioară, nici cât bobul cel de chimen, Dintr-un pumn izbit în masă născu mândrul ipochimen.

  Nu gândisem pân-atunce că să află-n Orient

  Languedoc Briliant, zuavul, căci nu sunt omniscient.

  Şi de nu ţi-am spus în cântul treile, e că n-am fost însumi eu, poeticescul, pregătit să-i dau de rost.

  Încolţit acum de geana-ţi, nu mai poci a da-napoi.

  Iată deci:

  P-atuncea frâncii cu inglejii-avea răsboi. Ce răsboiul ca o râie s-au întins preste regate D-au agiuns şi-n Marmaraua încărcată de palate. La Stambul, dă lemn dă cedru mii corăbii intră-n golf, Chpere cu şase rânduri dă cearceafuri: „Tiger Rolf”, „Royal Sword”, „The Proud Lilly”, „Queen Victoria” i proci

  Cu catarte şi vergele pline de matrozi veloci.

  Sus pă perine dă purpuri, în seraiul dă cleştar, Nu mai prididea sultanul a muia în chinovar

  Greu condeiul cel dă aur înflorat şi scrijălit

  Pre hatişerif să-şi puie lăbărţatul iscălit.

  Lorzi trufaşi îl încolţeşte cu concesiuni o mie

  Iar vizirul pune deştul, că i-i frică de Rusie.

  Dese iţe diplomatici să ţes tainic, tunuri trage, Goelete fac manevre iar gazeturile rage.

  Incurcată-i şi iscoada noastră, Languedoc Briliant

  În urzelile aceste. Cu un ticluit ferman

  El să strecorase pântre vameşii turbaţi dân Zant

  Şi-a lui ciorbagi neveste devenise dur amant.

  Aişe, ce-n gungurele avea boare de narcise

  Iar în crupe volutate, îl recomandarisise

  Soţului, care Coranul i-l dăduse legiuit.

  Mai pusese-o vorbă bună şi şăgalnica Lilit.

  Laie, dulce ca laleaua, sumeţise căpuşorul

  Iară Fatma, braţuri dalbe, bosumflase botişorul, Astfel că Briliant caftanul cel de agă priimi

  Chiar dă la neştiutorul, cornoratul ciorbagi.

  Dă aici înfiripase tainică reţea: spionii

  Împânzea arhipeleagul. Jezuiţii şi masonii îi pitea pân căşi dă taină, pân poiate şi pân hanuri, Preschimbaţi la haini, cu barbe şi spoiţi cu sulimanuri, Prefăcuţi în prunci, în babe, în băieşi şi în imami.

  Sta ascunşi pân şifoniere, pre subt jilţuri, după lami

  Şi lungea urechi ca asini. Ca să scape de acuz, Languedoc să îmbrăcasă chiar în haine de franţuz, Iară turcii grei dă capuri nu gândea a-l bănui

  Cum era cu ochii numai după babe şi copii.

  La agie la fereastră într-o ziuă el stătea

  Şi cu greu lunet la Franţa preste ape să uita Când caic cu baldachine zburând înspre ţărm zări Şi în el, înveşmântată în şalvari liliachii, O fămeie, o Venere tolănită pe o brâncă. Săltă-n el inima francă şi luci privirea frâncă. El află că Zinaida favorită e lui Nikos Negustor de cherestele, blând arhonda simandicos Ce palaturi dă cleştare umple vecinie cu muieri. Numai astfel se esplică întâmplarea cea dă ieri. Nu politichia, dragă cetitoare, ci libovul îl împinsă pre zuavul să pătrunză în alcovul Coperit de covoraşe şi să intre sub obroc. Asta e istorioara lui monsieur Briliant Languedoc. Cât de buchea cea sucită ce pe peptu-i să lăţea Nu poci şti nemica încă. Fii, gingaşo, răbdurea, Că nemica nu rămâne în final neesplicat. E rotundă epopeea-mi ca şi globul fermecat Care poartă-n centru. Dară iar anticip, ce nărav!

  Scurt, dădu pe faţă totul ceaprazatul de zuav.

  El zavera plănuită brăţişă cu tot avântul

  Şi de gentilom în faţa obştii îşi dădu cuvântul

  Umărul să puie vajnic l-al Valahiei car greu

  Şi Elada să o nalte cu puternic braţul seu.

  Dar lungii prea mult pelteaua. Pre subt stelele puzderii

  Lin barcazele porniră cu logodnicii Eterii.

  Lin rămase-n urmă Zante, mărgărint în scoica grea

  Sidefiei mări. Dân ţărmu-i la corăbii aducea

  Ohtături adânci zefirul, plâns ca foc nepotolit:

  Aişe era şi Fatma, Laie prunca şi Lilit.

  I

  Luna calea cătră Hosna zgâria-n argintul moale Al curenţilor, piraţii sta în jururi de ţambale, Petrecea cu palicarii, doar puţini era de cart Şi bătea în clopot sarbăd ceasurile, pe catart. Manoil scriea-n chilia de subt punte stihuri şchioape, Adurmit de legănarea pe întinderea de ape, Privind stelele ivite, prinse-n danţ, săltând în zbeng Pân pătratul cald şi negru de la gura de chepeng. Languedoc privea pân gene pre frumoasa Zenaidă Ce la pupa sta pe funii colăcite, o silfidă Un contur de ambră preste scânteierea-n apă-a lunii. Ea visa. la ce? Visarea unei dame doar nebunii Pot visa a înţelege, şi poeticii, ş-amanţii. El ghitara înstrunează, ce-i adusă de din Frânţii Şi începe o cântare mulcomă, cu glas perit (Dulce vorbe de aubadă eu aci am tălmăcit): „Aşa cum toamna, pe bolta scânteietoare, apare şoldul plin şi răcoros al lunii iar stelele pălesc invidioase şi diamantele lor cu mii de focuri nu mai au preţ, Şi cum într-o grădină se deschide dumnezeiesc trandafirul bucurând-o pe tânăra stăpână şi făcând celelalte flori să-şi aplece căpşoarele ofilite de mireasma îndurerată, aşa ai apărut în viaţa mea, pe neaşteptate, cu putere deplină, făcându-mă să nu mai pot respira, să mă îmbolnăvesc de dragoste, să mi se pară nesuferit patul celorlalte femei şi gura lor veştejită.

  Orion şi tu blândă Cassiopee, Săgetătorule de flacără, Lyră, Leu fabulos, v-aţi găsit, iată, împărăteasa. Maghiran şi mixandră, lalea sulemenită, garoafă, vă ştiţi de-acuma regina. Plecaţi-vă ei, ah, plecaţi-vă!

  Liubov, liubov.

  Unde încape atâta chin?

  Căci mă iubeşti şi totuşi mă chinuiesc, eşti lângă mine şi parcă ai fi peste mări, liubov, liubov.”

  Oh, putere-a muzichiei! Cum Orfeu odat în veacuri

  Aduna jigănii roată între stele şi-ntre lacuri

  Muind deştele în unda Lyrei, îmblânzind pre ele, îşi dăşchisă Zenaida, între lacuri şi-ntre stele, Inema, ce-i de vergină, deşi trupul e-ntinat.

  — Spune, mări, venetice, d-unde tu ai învăţat

  Astfel să-ţi faci joc c-un suflet ca şi mâţa cu un şoarec?

  Hai şi-mi zi mai mult sub punte.

  — N tunecatul arhondarec, Fiindcă voi a plânge noaptea asta zugrăvită-n cer.

  Şi răpiţi dă ploi dă stele junii în chilie pier.

  Jos, ce lux! Nici Monte-Cristo nu visă pentru a lui

  Hurie aşa tapeturi pe mătăsuri nărămzui, Aşa perine brodate-n fir dă aur, ce închipui

  Lebezi grele, gnomi, ondine care-şi reflectează chipu-i

  În mallarmeanul luciu cu intarsii de morfil

  Gheridonului dân unghiu, mesei large jugendstil, Paravane dân Ţipangu şi chineji săpaţi în jad, Flori dă mine pe mileuri, ghiersuri dân Upanişad

  Condeiate-n rame grele. Pe părete, o oglindă Ş-arunca-n cămară apa tremurată, licurindă, Dă cristal dă dân Veneţii. Vai, adânc privi în ea Languedoc. În loc de chipu-i, el văzu o beizadea, Jun cu capul ras sub vastul glob dă muselin. Pe buză O musteaţă supţirică. Verde-n ochii de meduză Verde dă venin dă viperi, însă dulce e nespus Cum e dulce gândul morţei desperatului hindus. E sprinceana ca şi arcul, trasă cruntă dân penel Şi ineluri are-n mâne, ş-are în urechi cercel Iar de stânga fir dă aur îi înconjură musteaţă. O hanâmă numa-n văluri ce-i iveşte poponeaţa Şi toţi nurii, îi aduce linguriţa de şerbet. Pre o tavă odihneşte în felii un melemet. Să cutremură franţuzul, mâna la jungher îşi duce, Dar să limpezi oglinda, iară el îşi face cruce. Să lungeşte Zinaida pă divanul persian Şi zuavul ciupi dulce coardele. D-obsidian

  Ochii îşi plecă fămeia:

  — Zi-mi, dă ştii, acea poveste 'N cari princesa Mădălina, care-n lume nu mai este

  Mai frumoasă, e răpită d-un balaur uricios.

  — Mais, bien sur, grăi franţuzul ce în jilţ stătusă jos.

  Mai daţi-mi vin şi-mi mai zâmbiţi, Ochi dragi, iar voi de prisosiţi, Naramze.

  — N faţa-mi poposiţi, Şi-oi spune de Madelaine. E mult de când s-a petrecut Povestea, într-un vechi ţinut Cu ordalie şi cu scut, Ţinutul Evergren.

  Un crai bătrân, beţiv şi mic Cu pe obraz un roş petic Ce lupus doftorii îi zic O fată-avea: Madelaine, Ce peste câmpuri se plimba Şi-n codri goi se înfunda Şi-o mai frumoasă nu era în ţara Evergren.

  În ochi adânc de îi priveai Doar cai şi cavaleri zăreai, Turnire-n pajişti verzi de rai Visa mereu Madelaine. „Ah, niciodată nu voi fi Decât a celui ce-ntr-o zi într-un turnir m-o cuceri, Aici, în Evergren.”

  Dar riga altă vorbă-avea: „Cine de lupus m-o scăpa Răsplată fata mea voi da, Cuminţea mea Madelaine.” Se-nfăţişară mii şi mii De felceri mari, cu letinii, Dar nici un fel de doftorii In tristul Evergren

  Nu ştergeau pata din obraz A beţivanului de cneaz Şi nimeni nu primea ucaz

  Şi mâna lui Madelaine, Pân-un neguţător sosi Pe ape reci, printre scrumbii, Şi marinarii pe frânghii Strigară: „Evergren

  La curte el intră semeţ, Pe rigă îl privi isteţ Şi grăi chipeşul drumeţ Zâmbind către Madelaine: „Eu, rigă, ştiu a vindeca Într-o clipită pata ta Căci nu-i ce spui domnia ta Şi toţi din Evergren.

  Nu lupus, ci-a ruşinii pată Iţi e pe faţă înfierată După o bătălie dată (Oh, iartă-mă, Madelaine) Când încolţit de crudul Kron Tu ai fugit ca un poltron Şi te-ai ascuns aici, sub tron, In plânsul Evergren.

  Deci, dacă vrei a vindeca De pe obraz ruşinea ta, Ai să-mi dai mie fata ta, Pe dulcea mea Madelaine, Şi eu îndată voi porni

  Şi-ale lui Kron ţinuturi mii Cu spada le voi cuceri Doar pentru Evergren.”

  Riga sări ca un pardos: „Neruşinat şi ticălos!

  Să nu-l asculţi, i-un mincinos, Frumoasa mea Madelaine!

  În temniţă îl aruncaţi

  Şi mi-l munciţi, şi-l ferecaţi!

  Vă dau poruncă să uitaţi, Supuşi din Evergren, Tot ce grăi ăst fanfaron.

  Dau ordin: Nu există Kron

  Şi nu am stat nicicând sub tron!”

  Dar apriga Madelaine

  Strigă din jilţ de purpur: „Tată!

  Tu ştii că e adevărată

  Povestea asta, ştie toată

  Suflarea-n Evergren!

  Ah, scrie-i tu lui Kron în nord Ca să îşi lase-al său fiord Că sunt în totul de acord Să îi dau eu, Madelaine, Şi inima şi mâna mea Dacă-n turnir va triumfa Sub cerurile de lalea De-aici, din Evergren.

  Şi junele de negustor îl va-nfrunta dacă-i e dor De chipul meu surâzător.„ „Aşa va fi, Madelaine!„ Răspunse craiul aplecând Obrazul roşu spre pământ „Căci nu pot să-mi înec tot bând Ruşinea-n Evergren.”

  Trecură zilele de mai Şi în grădinile de rai Sunt mână-n mână jun bălai Şi tulburea Madelaine. El îi citeşte de Arthur, De palida Badroulbadour. Sub perii-n floare, sub azur Ei cântă-n Evergren.

  Ăsta timp, pe drum de caşaloţi, Cu ţurţuri grei prinşi în mustăţi, Vin mişcătoarele cetăţi (Uitase şi Madelaine), Ale lui Kron corăbii lungi. Pe ale mării repezi dungi Sălbaticii de Nibelungi Ajung în Evergren.

  Kron, ochi de piatră, barbă creaţă Miroase a oţel şi ceaţă. Proptit în cizmele de ghiaţă, Cu ochii la Madelaine, Rânji spre rege: „Rege şui, Pentru ai mei nimica nu-i De preţ în bietul tău, sâlhui, Regat, în Evergren.

  Nici fata ta n-o preţuiesc, Dar provocarea o primesc. Vreau în turnir să biruiesc Sub ochii lui Madelaine. Orice rival voi căsăpi In lâncedul de miază-zi. Cine mă poate birui In blândul Evergren?”

  Plecă, apoi, râzând în hohot, Se depărta pe cal în tropot. Rămase inima în clocot A palidei Madelaine. „De ce gândind la el mă dor Gândirile? De ce mi-e dor? Doar îl iubesc pe negustor, Strein în Evergren.”

  Pe seară ea intră-n iatac, Se pieptănă prelung, buimac, Când pe fereşti un vârcolac Pătrunse la Madelaine. Avea aripe mari de piei Bătute-n pietre cu scântei.

  Fiara, nimic de felul ei Nu e în Evergren, Căci are solzi sticloşi de aur Şi nări cu foc, boaşe de taur, Labe cu ghiare de balaur. Păşi înspre Madelaine Şi o înfăşură-n aripe, Zbură cu ea în două clipe, Pieri palatul ca nisipe, Pieri şi Evergren.

  Iar dimineaţa o aduse, Încercănată-n pat o puse, Unde fusese nu ştiuse (Sau ai ştiut, Madelaine?) în gândul ei, o roşă pată Venea mereu, văzută-odată, Dar unde? Unde? Spune-odată, Ah, unde-n Evergren?

  Nopţi după nopţi la ea venea Balaurul care ardea Cu ochii reci de peruzea. Pleca atunci Madelaine Cu el. Se întorcea în zori Şi nu-i ardea de negustori, De peri, de fluturi şi de flori, De regi, de Evergren.

  Veni şi ziua de turnir, Se ridicară corturi şir, Juni scutieri leiţi în fir Veneau după Madelaine. Crainici din trâmbite sunau, Flamuri în lănci se agitau, Covoare pe balcon erau In ţara Evergren.

  Şi iată-i: îmbrăcaţi bogat, Pe cai cu pieptu-mplătoşat Rivalii cu panaş rotat Salută pe Madelaine. Pierită ea le face semn. Vibrează lăncile de lemn Şi caii zguduie solemn Pământu-n Evergren.

  Prin crăpătura vizierii Crunt se scrutează cavalerii Şi se reped, se fac puzderii Sub ochii lui Madelaine. Caii se surpă, ei se scol Şi fac cu spada rotocol. Nu s-a văzut aşa pârjol In blândul Evergren.

  Căci spadele lucesc în soare Ca nişte flame arzătoare Şi se izbesc în scutul tare.

  Şi-acoperă Madelaine Cu mâna cea subţire ochii Şi mâna s-a crispat pe rochii Nimic mai crunt, din Capadochii Şi până-n Evergren.

  Neguţătorul se feri De-un fulger, şi apoi izbi, Capul lui Kron îi despărţi Şi vesel spre Madelaine Se îndreptă, când deodată Căzu prinţesa leşinată Şi se opri suflarea toată 'N regatul Evergren.

  Nunta ţinu o săptămână Apoi străinu-o luă de mână Şi se-ncuiară împreună El şi a lui Madelaine. Sub stelele ca mii de focuri Mai continuau cânturi şi jocuri, Mii se rupseseră de tocuri In vesel Evergren.

  Dar dimineaţă, înjunghiată Zăcea, într-o de sânge pată, în singura de sânge pată, Nevrednica Madelaine. Neguţătorul se porni Spre Indii cu-a lui bogăţii

  Şi au rămas de-atunci pustii Grădini în Evergren.

  Balaurul, să ştie-oricine, Din visul de fecioară vine Şi pe ea însăşi o răpune. Aşa păţi Madelaine, Ce răvăşită-n orice noapte La a lui Kron ureche şoapte Fierbinţi suflase. Pieri în noapte, în noapte, Evergren!

  Şi tăcu ghitara, stinsă fu a muzichiei flamă, Cum un echo să înghite în a nourilor scamă, Cum să stânge un amoriu după lunge suferind.

  Îşi zbătusă Zenaida gene ude şi fierbinţi.

  „Cahmachi!” răcni juna suspinând înăbuşit

  Vrând a-şi smulge de dân peptu-i cu sâni fragezi dăruit

  Un amoriu ca un ghimpe, un blestem înmiresmat.

  Iar Briliant rămasă palid, de blestem împovărat.

  Juno, pentru care scris-am cântul patru special, Ai să vezi că ofiţirul cu aspect orighinal Are să o izbăvească de zurlia beizadea Pre-a lui Manoil sorioară, şi de soaţă o s-o ia, Dar la capul multor plânsuri, încercări, peripeţii Ce-n postmodernist opuscul te cufundă-n reverii. Să-i lăsăm deci să suspine, suspina-vor încă lung. Eu la Manoil, Iaurta şi tâlhari vreau să ajung. Cufundat în mii de harţe, în sextanţi şi astrolabi Făcea punctul cu compasul Manoil. Cârmaci arabi

  Ticluise artea mândră-a navigării fără greş. Învârtea matroz destoinic roata cârmii, de cireş, La busol ochind, urechea întinzând spre Manoil, Latitudini, longhitudini, graduri numărând umil. Palicarii şi piraţii, în miroasne de obiele, Zvârlea zaruri dân cornete, zuruia arşici de miele, Pişea cidrul peste punte în şiroaie nărămzii Pre spinăruri de delfinuri tot cercând a nemeri. Iar subt negura de stele ce pe-arhipelag să lasă Ca un roiu de lăcuste pre o pajişte umbroasă, Lângă un catart întinde moşul Ghiorghi un taroc Şi dân el ghiceşte soartea ca ţâganca dân ghioc:

  — Uite Riga ce să culcă cu Reghina curviştină Subt pocalul ce asvârlă coade-coade de lumină. Asta, proştilor, semn este că veţi da o luptă-n vis. Faceţi rugi, bateţi metanii. Uite-un drum ce e închis Dă un înecat: vezi oare ce obraz mâncat de raci? Un casteliu însamnă, cu cătane audaci Ce dân voi doar unul şti-va a-i dăschide poarta grea. Într-acolo bila rece dă cristal îl va purta. Uite şi cea mai soioasă dântre feţe: E Milogul Cu bocceaua-n băţ: sălbatec o să fie epilogul, Căci însamnă cerşetonul totdeauna un alean. Uite Chitul ce pe Iona l-au trecut preste Ochean: Blestemaţilor, semn este că-ţi vedea pre Dumnezeu! Şi sfârşind cu prevestirea, mult ciudosul de romeu Rupe, rupe mucavaua şi azvârlă-n mare toate Cărţile. După barcaze, peticele colorate Să ţinură ca o trenă dă presimt şi dă destin.

  Curând scaldă Aurora ceriul palid, levantin.

  CÂNTUL AL

  C

  INCILEA

  Manoil găsi safirul Hai, că am ajuns la Hosna Ce v-am zis? E Dumnezelea Dihănii noi, ciudoase, să iviră pe o rină Au n-aţi auzit de Zoe f Vive le son du canon E om ce suie-n aer, atârnat de trei elici Aur! Aur! Omul duh e, sete pură Veac al nouăşpe! Te laud Da nu-ţipasă dă orfanii ce munceşte la patron? Da, vreau artă cu tendinţi Mudromu i cestitomu Elvira, mai ţii minte? Brav Iaurta Cea şcoală 41 Ostrovul Hosna curse ca o sticlă ce-i topită

  M anoil găsi safirul ca cât oul cel dă curcă Dă dân care să ivise ranchiunoasa stirpe turcă: Era-n gaură dă şearpe învălit în marigold. Scoase un jungher dân taşca ce purta pre lângă şold Şi crăpă cu lama coajea. Să ivi o lighioaie Ce cu dintele te seacă şi cu gheara te despoaie, Ochi gălbui ca mahmudeaua şi holbaţi ca gura pungăi, Şapte limbe-n colţul gurii care largă-i, care lungă-i. In o clipă feara cruntă vărsând foc pă patru nare

  Lunecă dân mânuri moarte şi să perde hăt în zare, Dară ochiul lui Manoli o zăreşte, urmărind Urma lucie dă bale: pre subt nori dă hiacint Hojma cea cu creste-n spete ca anticii stegosauri Pârjoleşte văi cu mure, munţi cu sfinţi, eroi cu lauri, Arde cărţi şi cruci şi plete dă femei cu ţâţe grele Dă de care-s atârnate prunculeţi şi puradele, Iama dă în ţintirimuri, scoate oasele, le roade, Ce-nfăşate-s în zapise, în peceţi şi în izvoade, Şi cu gheara ca o coasă sparge burtele de vaci Cum spargi coaja tămâioasă strugurului pă araci. Geaba caută Bulgarul adăpost, căci mursecat e, Sârbul cu grăsime-n plete îl apucă pe la spate, Arbănaşul fuge-n luntre, Grecul fuge-n fustanelă, Doar rumânca, o înfruntă feara, sveltă, soavă, belă, Dar cu ochii care scapăr şi cumplit răcnind dân pept. Vârcolaciul o miroasă, fremătând nazalul sept, Şi întinde descărnate braţe lâncede s-o prinză. Dar îi creşte dân spinare aripi candide de pânză Lui Manoli, care-n peptu-i sâmte cum să scoală vlaga. Dântr-un salt el e în faţa junii, şi înfige şpaga Intre solzii dă jivină: sânge negru a ţâşnit Şi dihania grăieşte:

  — Manoile, te-ai trezit?

  Hai, că am ajuns la Hosna, ne aşteaptă-Ampotrofagul Şi nevasta-i liberală, să le trecem iute pragul. Vai, nu-i feara, Ibrahim e, dar deşi e turc şi el Acum crede în Fecioara ce născu dân porumbel. Saltă fruntea, Manoile, de pe harţe şi echere, Uite, ţi-au rămas pe frunte imprimate, efemere, Ale Mării Albe ţărmuri şi-ale mării Marmara. Uite, scânteie Levantul tipărit pă fruntea ta.

  Liniile-i sunt undite, ca şi şoldul de femei-s, Dac-au fost vizionare hartele lui Piri Reis, Mai vizionară-i fruntea flăcăratului român. El îşi duce mâna dreaptă cu inel la stângul sân:

  Doamne al oştirilor

  Dân catapeteasmă, Care dărui florilor

  Gingaşe mireasmă, Care dai smochinilor

  Gust dă vin şi miere, Dă-mi şi mie mânilor

  Vlagă şi putere!

  Că nenorocirile

  Au venit şuvoi, Şi-au întors privirile

  Sfinţii dă la noi, Ni se-ncurcă iţele

  Dă la ursitori Şi rămân troiţele

  Fără lumânări.

  Doamne al pustiilor Ce-ţi iese ciorchine

  Cu cârceii viilor

  Dân trup dă la tine, Dă-mi în pept o inemă Şi în pumn o bardă

  Şi de vrednic ţine-mă în tămâi şi nardă!

  Că sălbăticiunile

  Nu mai vor ciuline, Ci vin spurcăciunile în staul la mine. Ceartă tu protivnicii, Neamul risipeşte-le, Doamne, care schimnicii

  Te laudă-n peştere!

  Ruga-i fuse priimită, căci ieşind pe bocaport

  El zări un ochiu-n nouri, străveziu, căprui, întort

  Cătră sine mai degrabă.

  — Ce v-am zis? E Dumnezelea! Răcni Ghiorghi egipţianul scărpinându-şi iute pielea. Grecii, hoţii în genuche să trântiră şi pe burtă, Ci rămaseră-n picioare apostatul de laurtă, Manoil şi Zenaida, ce-n picioare au jurat Ca să şază şi în faţa Tronului cu nestemat La eterna judecată. Mândre viţe de români! Dar greşea zavera toată, şi creştini ca şi păgâni, Căci cel ochiu ce o clipă în poema-mi se ivi Al lui Dumnezeu nu fuse, ci al meu, care luci Uitătură indiscretă între pagine de op, Cum priveşte biologul goangele la microscop. Heisenberg grăia cu minte că nu-i chip a cerceta Fenomenuri subatomici fără a le-nfluenţa. La fel eu, de vreu o lume vie să o ticluiesc

  Nice voie am vreodată nici s-ating, nici să privesc. Deci să-nchid ochiul dân nouri, nu cumva să îi smintească Pă piraţi şi toţi ca unul să mi se călugărească Uitând de ţaruchi, paluki, de zaveră şi de tot.

  Palid stei urcând dân ape verzi ca fierea ce dân bot lase la năpârci e Hosna (lângă Samos undeva), Insul cari pre nici o hartă zugrăvit nu să afla. Coborâră călătorii în bărcuţe şi-o porni Cătră ţărmul cu volute de florar şi coralii Scoici cât casa, resfirate pe nisipe-n evantaliu, Crabi cu gurile dă şearpe şi cu ochii dă vitraliu, Străvezii meduzi albastre şi cu franj ele lăţoase Zvâcnind moi pre lângă barce, mari cât nişte gavanoase, Iar pre ţărmure, minune: bolovanii străvezii Sunt ciopliţi în chip de hurii, de satiri cu fudulii, De pitici, de lupi de steclă care adunaţi în haiti-s, Gryli şi troli şi alte hojme ce găseşti în Baltrusaitis. Curcubău să-ntinde leneş preste insulă ca pod Şi când trece pân picioru-i răzvrătitul meu norod Să mânjeşte-n roş, naramză/galbin, verde, azuriu, Indigo ca o brânduşă, ca oftarea vioriu, De să râde palicarii şi-şi dau coate, se ciupeşte, Degete albastre barbe verzi şi roşii le sbârleşte Iară gure mov proferă cruci şi-anafuri rozalii. Urca ceata cea pestriţă pă poteci cu bălării, Când dihănii noi, ciudoase să iviră pe o rână: Mestecări de roţi dinţate unse cu lichid dă frână, Arce rupte, cruci de Malta prinse tare în şurupe De cremaliere ştirbe, de rulmenturi şi de cupe Ce mişcau parcă Satana în cazane era-nchis: Una mare cât hambarul lua poame dân cais

  Cu trei deşte de aramă şi le pune iute-n coşuri;

  Alta mică jumuleşte peanele de pe cocoşuri, Le ascute şi le moaie-n călămări ce cresc dân stâncă

  Şi înscrie-n pergaminturi vro istorie adâncă;

  Alt mehanic cu lăboaie de paing înşfacă iute

  Un pirat ce să holbase prea aproape dă volute

  Şi îl bagă-ntr-o chilie cu o poartă dă oţel: într-o clipă-l scuipă proaspăt, pomădat, spălat şi chel, Ras obrazul, ras şi capul, cum să poartă la tătari;

  O mahină ce da zumzet, mitutea cât un canari, Zbura-n aer la un stânjen şi prindea muşte dân sbor, Le băga subt coade pamblici, le lăsa în voia lor;

  Una scurtă şi-ndesată cu o perie freca

  Stânca tare de subt dânsa, până când se străvedea

  Pân grosimea Terii alte continenturi, Antipozii

  Cu oraşe răsturnate, unde umblă ca nerozii

  Oamenii cu gaibe-ntoarse şi cu capul tot în jos, De să uită pre subt fuste ale sexului frumos

  Deochiat rânjind piraţii: aferim invenţiune!

  Dar i-apucă bâţâiala când zăresc altă minune:

  O grămadă dă burlanuri care iese crântr-o oală

  Unde ferbe-o spumă neagră, înstelată, cerebrală

  Şi fum iesă de pe coşuri – se închiagă fumu-n sfere

  Ce roiesc domol în aer, pâlpâinde, efemere, Căci planeţi sunt fiecare, cu popoare şi cu regi, Floră, faună întreagă, legi pe care nu-nţelegi, Cu istorii sângeroase, cu invenţii, cu mari genii, Cu stăpâni şi sclavi, cu boale, cu cristaluri, cu milenii.

  Toate, toate au speranţa că vor dăinui în veci:

  Pân-la urmă toate crapă ca băşicile cei seci, Căci minciuna, silnicia, neghiobia pân-la urmă

  Preste tot vârâte-n peptul Adevărului, îl scurmă.

  Cum priveau cu-ncremenire toţi în lumile-oglinde, Iată că de pe cărare o muiere se desprinde.

  E trufaşă, poartă-n capu-i o bonetă frigiană

  Şi pe toţi cu duşmănie îi priveşte subt sprinceană:

  — Cine sunteţi voi, obrasnici, de venit-aţi fără voe, Au n-aţi auzit de mine? Au n-aţi auzit de Zoe?

  Ce daţi buzna în ogradă?

  — Doamnă, să avem pardon

  (Languedoc luă cuvântul), bunul nostru-amfitrion Leonidas să numeşte, renumitu-Ampotrofag. Nu-i sunteţi cumva iubita soaţă?

  Insă cu arţag îndoit urmă fămeia:

  — Toţi milogii mi-i aduce Secătura, toţi tâlharii, de îţi vine să-ţi faci cruce. Aide, spuneţi, cine sunteţi şi ce vreţi şi-apoi plecaţi!

  — Chera mu, noi suntem grecii şi rumânii răsculaţi Cari jugul greu nu-l sufăr al tiranilor şi vreu La izbândă sau la moarte să îşi ducă steagul seu! Zisă Manoil. Ţaruki!

  — Şi paluki, muieroiul

  Ii răspunsă-nflăcărată, înmuindu-şi iute boiul, Ba zvârlind şi o ochiadă fanfaronului franţuz. Da, să sugrumăm odată al tiranilor abuz! Da, cu armele în mâne, cu furci, coase şi topoare Să ne-alăturăm vâlvorii ce coprinde pre popoare! Da! Trăiască libertaua! Viva-n veci egalitaua! Jos şalvarii! Jos cahveaua! Jos halvaua! Narghileaua! Da! De trei ori da! M-alătur, suflet, trup, la cauzaşi! Fiţi bineveniţi la Hosna greculeţi şi rumânaşi! Cât de soţu-mi. Of, ca vita e nesimţitor acesta, Nu ştie politichie, Bucuresci şi Budapesta Pentru el totuna este şi le-ncurcă cu Milano, Geaba-i zic de Galibardi, geaba-i spun de Candiano De statua Libertăţei dân Ploesci n-a auzit, De bonjur, de Carmaniola el nu ştie negreşit. Da' o să-l vedeţi. Hai iute! Şi-o luă pre Zenaida De un braţ. Colindă ceata pân rovinele ca crida Tot cântând un cântec aprig:

  Zon, zon, zon, vive le son, Vive le son du canon!

  Uriaşilor, e vremea! Bunilor, sculaţi la arme!

  Nu simţiţi în inimi flăcări? Nu vreţi spada s-apucaţi?

  Lepădaţi dân suflet lenea, priimiţi în suflet larme

  Şi în mândrele cazarme

  Ca vultanii să strigaţi:

  Zon, zon, zon, vive le son, Vive le son du canon!

  Îşi sfâşie pelicanul peptul să mănânce puii. Voi de ce să păstraţi viaţa? Şi la ce v-ar folosi? Râvniţi floarea pe mormânturi, râvniţi dafinul statuii Şi văpaia flăcăruii Aideti a o înteţi:

  Zon, zon, zon, vive le son, Vive le son du canon!

  Unii vivă în desfrâuri, alţii vivă în durere. Ferbe indignaţiunea în popolul suveran. Vrem o constituţiune, nu despotică putere, Să-ndrăznim doar a o cere Şi-o să vie momentan!

  Zon, zon, zon, vive le son, Vive le son du canon!

  Nu mâncaţi de la zaveră şi zdrobiţi reacţiunea! Cereţi, cereţi într-un strigăt sufragiu universal Asta ni-este idealul, asta ni-e ambiţiunea: Propăşască naţiunea! Vivat Teatrul National!

  Zon, zon, zon, vive le son, Vive le son du canon!

  Se curmă la jumătate însă cântul, că în zare Puşcătură să aude, focuri-focuri bate-n mare Şi să-nalţă dân tufişuri. Ce? Moroi sau pricolici? Nu, e om ce suie-n aer, atârnat de trei elici! Cu aripe ca de şoarec sburător, dân cherestea, Către ceata-nmărmurită iată, mări, că sosea: Leonidas e, bărboiul la genuche îi ajunge, Anteriu poartă pre sine, iminei cu boturi lunge, Brâu dă lefegiu, da-n locul dă jungher şi dă pistoale Are pile, şurubelniţi şi burghie cu spirale.

  Vine-n zbor, poartă în spete un ţilindru cu piston, Ochilari pre nare large, iar în mâni un faust-patron.

  — Anghelos! Holbează grecii ochi ca ouăle dă gâscă, Dară Zoe, bărbătoasă, izbucni dodat în râs, că

  Ăl cu barba tutunie ş-anteriu ca dă la Atos

  Brusc se prăvăli dân ceriu la picerele lui Tatos, Cel pă care mehanismul îl ferchezuise-aşa

  Că-a Chanel dă la o poştă şi-a Lancome o fresh putea.

  Să ridică însă-ndată cum în Dante Aligher

  („Iadul”, cântul zece) saltă din mormântul cel dă fer

  Farinata, şi-i înfruntă pă piraţii cei cu spange:

  — Voi, nelegiuiţi, vreţi aur? Aţi venit aci-n falange Pentru aur? Nu ştiţi oare care aur e mai bun? Talerul şi mahmudeaua sunt a omului nebun.

  Zimţii dă florin sunt solzii care dracu-i poartă-n spete.

  Guldenul mare ca roata dâmprejur dă sfârc la fete

  La fel duce în ispită, firfiricul şi carboava

  Ca şi filtrul dă amoriu picură-şi în sân otrava, Lira minte, rubla-nşeală, ţechinul te măsluieşte

  Şi Mamona când vrei aur scuipă-n palme şi rânjeşte.

  Aur! Aur! Şi judanii au întors lui Moisi buca

  La viţelul cel dă aur dând năvală. Matracuca

  Dân Apocalipsă, Roma, ce lui Amor inimică-i

  Aur vrea. Şi voi vreţi aur? Uite ceasul care-l ticăi

  Pre sub nasul vost.

  Şi scoasă un ceasornic cu capace Pre cari scrie Cave Tempum cu sgârieturi dibace. Tot dă aur lucitoriu iaste el, în filigran Cum îşi lasă şi cahfeaua dungele pă filigean. Toţi bărboşii cu basmale, cu cercei şi cu inele Răpeziră deşte grase şi deschisă tăşticele Şi-nhăţase cel mai iute greu ceasornicul gălbui

  Cum o coţofană ciobul. Însă vai dă mama lui! In o clipă discul d-aur cu cadran încondeiat Bubui cu sgomot groaznic şi vui înfricoşat Numa-n zdrenţe dă rămase gros-obraznicul acela Şi-un văzduh ieşi, ce moaie toţi genuchii, dă cad lela Hoţii. Şi îşi luă ciudatul ins vorbirea de la cap:

  — Cicmigeaua e mormintu-ţi şi beşlicul i-un harap Cu ferman venit să-ţi prinză guşa-n coardă de mătasă. Icrele dă aur grele sunt cocoaşa ce te-apasă.

  Voi, listopiraţi, acuma ţineţi minte ce vă spui: Omul n-are numai maţe, să le-ndoape cu lămui Cu fripturi şi cu plăcinte, cu halvale şi ghidem, Nu-i burduf pentru vinaţuri omul, nu-i un eritem, Nu-i o ploşniţă ce sânge suge până-şi umflă rânza, Nu-i păduche ce-şi piteşte ouăle pre după pânza Care cusătură face. Omul duh e, sete pură De ştiinţă, vas prea nobil ce primeşte-nvăţătură. Voi, ce nu ştiţi nici a scrie şi nu ştiţi de Aristot, Ca pre boi fără simţire, ca pre ţapi eu vă socot. Aurul ştiinţa iaste, bogăţia adevăru-i, Mehanismul ce roteşte ceriul. Însă nu mai stărui. Margaritas ante porcos. Zoe, cine sunt aceşti?

  — Om nebun şi tot mai capiu pre cât tu îmbătrâneşti, Sunt prieteni, Manoil e şi-a lui soră Zinaida, Care Iancu Aricescu îţi scrisese dân firida

  Unde l-au ascuns-au fiara ce domneşte la munteni, C-or să vină să te vază. Cauzaşi sunt, ploeşteni.

  — De-i aşa, iertată fie-mi firea asta păcătoasă. Adevăru-i că nu merge nici piston şi nici chiulasă Şi cureaua cea dă piele dă rechin a cam pleznit Dă la astă invenţiune: „Mehanismul dă vâslit

  Pân văzduh.” Turbat sunt d-asta. Însă am aci un şip

  Unde licăre-antidotul fără care nu e chip

  Să vă mai sculaţi vrodată pă picere. Aide, sus!

  Cum lui Lazăr îi grăise-n Evanghelie Iisus.

  Îi pofti în casă-ndată chir Ampotrofagul, cari înviase pân minune şontorogii, palicarii.

  Manoil îi spusă planul: c-o beşică să să suie

  Tocma-n Turnu Colţii care-n Bucureşci mai mare nu e, Şi acolo să răpească domnitorul cel tiranic

  Ce va urmări cornetul pe al cerului zăbranic.

  Să gândi Ampotrofagul şi răspuns dădu dăştept:

  — Veac al nouăşpe! Te laud cu tot duhul meu dân pept!

  Secul ce-ai făcut dân omul cu-apucări dă animal

  Frate drept al veciniciei şi al Domnului egal!

  Secul nobil unde-mi place a trăi în veci dă veci!

  Vezi pân sticle-n microscoape fojgăieli dă parameci, Pân luneturi vezi vâlvoare de-nstelări ce nici nu cugeti, Roţi dinţate-nvârt curele la batelurile bugeţi

  Ce rotesc pe ape zbaturi şi fum negru scot dân coş;

  Bielele să-nvârte iute ca dervişii fioroşi, Pre pământ locomobiluri iar în ape batiscafuri, Dirijabile vărgate intră-n nouri ca-n pilafuri, Telegraful bate depeşi ce dân stâlp în stâlp aleargă

  Şi-un velociped te duce unde vrei, în lumea largă, Ba şi-n lună de-ţi năzare, în ghiuleaua de obuz

  Poţi s-ajungi, şi stai tot drumul ca sămânţa în harbuz.

  Preste tot e propăşire, propăşire infinită, Fabrice ş-ateliere unde munca e velită, Da, travaliul ce face însul ca egal cu zeii.

  Cură electricitatea ca la Cana Galileii

  Vinul cel făcut dân apă chioară. Însă nu primesc

  A uza de propăşire într-un scop politicesc.

  Vodă-i un tiran, îmi ziceţi? Şi ce-mi pasă? Pentru mine

  Mai neînsemnat el este ca o muscă dă latrine, Că nu ştie nici dă Volta, nice dă Flammarion.

  — Da nu-ţi pasă dă orfanii ce munceşte la patron? În ateliere-şi scuipă ofticoşi ai sei bojoci.

  Cu-a sărmanilor obidă voieşti tu ca să te joci? Să îţi pun în faţă, oame, jalnica icoană-a terii: Uvrierul întră-n crâşme cum să lasă geana serii Şi să-mbată cu rachie ca să uite dă amar. Lefuşoara-i întră toată în chimir de cârciumar, Iar acasă pruncii plânge iar fămeia-nnebunită Să chiorăşte-n ochi dă lampă, vede acul ca prin sită, Tot ce fost-au frumuseţe-n chipul ei acum mâncat e. Scofâlcită e, ca ceara i-e obrazul. I să zbate Inima în pept şi plânge. Dar ţeranul nu îl vezi Cum să târâie ca verme pân câmpii şi prin livezi Rumegat de scrofuloză şi podagră şi-mbeznare? Nici o rază dântre nouri nu îi râde-n desperare. El doar cu căciula-n mână ce mâncată e de molii îl înghite cimitirul, zidurile sfintei Golii, Când zapciu-i cere dijma el dă pielea de pe spete. Umilit, Ampotrofagul sta cu ochii în părete.

  — Ai grăit cuminte, Zoe, apriga mea soţioară. Adeverul soţial eu îl zăresc întâia oară.

  Orb am fost la suferinţe şi la diavol m-am vândut.

  Calpă e ştiinţa toată dacă inema-i dă lut.

  Arte şi ştiinţe nu sunt decât simple bagatele, Mai folositoare iaste o păreche de obiele

  Decât tot ce scris-au vanii de Diderot şi D'Alembert:

  Nu perpetuum mobile să visăm, ci falanster

  Unde toţi egali să fie, să lucreze toţi cuminţi.

  Da, vreu ştinţă angajată, da, vreu artă cu tendinţi!

  Ştiu ce-ţi trebui, Manoile: dirijabilul îl ţin în hambar. Cu cinci elice-i şi mătasa de nanchin Zugrăvită-i c-un balaur ce îşi muşcă de dân coadă.

  Dar el tace, că deodată să iveşte o iscoadă Scoţând capul dântr-o pâlne unui antic gramofon. Pe Languedoc el îl salută şi-i grăieşte monoton:

  Mudromu i cestitomu i plemenitonxu Monsieur Languedoc Briliant, i pak dau ştire domnietale za lucrul inglesului, că ştiu de la omin de crezut vrenici că să-ndreaptă spre Hosna corăbii ce sunt trimese să prinză pre un Manoli sân Negruţ dân Lereşti care aciuat ar fire în ostrovul ce ţi-am spus. Scoală-te grabnic cu casa ta şi aleargă la adăpost şi ascunde-te că e primejdie de cap. Şi au trimes inglesul opt barce mari cu bombarde dă cioaie şi ducul lor iaste un lotru ce Mortimir să chiamă şi are omen 400. A blagorodniciei tale umilită slugă, Bogoslav ot Gabrovo.

  Capul îi dispariseşte, iară toţi stătea uimiţi.

  — Apucaţi dă manivelă şi degrabă învârtiţi, Poate că mai e pă placă vun mesagiu, zisă Zoe Mestecând apelpisită o frunzuţă dă aloe. Să repede chir Iaurta crunt la gramofonul care Fonografului urmaşă, şi resort suceşte tare, Da fâşit şi miorlăiele dă pe placă doar ieşi Dâmpreună cu romanţa ce o condeiem aci:

  E toamnă. Se aude în berărie tacul. Bătrânii-ndeasă-n pipe tutunul cu futacul. Castanu-n curtea şcolii primare e-ncărcat.

  — Elvira, mai ţii minte hogeacul d-altădat?

  În mai, când Cişmegiul de liliac se-mbată

  Şi ceru-i de safire şi norii sunt de vată, Pe podul ce imită stejaru-atât de bine

  Prin scrijeliri în ciment, mă promenam cu tine.

  Ce dulci şi dragi cuvinte îţi şopoteam supus, Şi talia supţire eu ţi-o strângeam nespus. Păuni şi păunite p-aleile de tei Păşeau, şi eu, iubire, te-asemuiam cu ei.

  Cânta în chioşcul verde fanfara militară Şi svon de mandoline te aromea spre seară. Ce paternă nespusă când ochiu-mi îţi zărea Pân-la genunchi aproape pulpita sub dantea!

  Când se stingea mireasma de dalii şi gherghine, Urcam în odăiţă, cădeai pe pept la mine, îţi desfăceai şireată corsetul cu şiret Şi beţi de voluptate, citeam câte-un sonet.

  Uscat e liliacul şi veştedă e luna.

  Se-mbată altu-acuma de gura ta, nebuna, Un altul îţi ascultă delirul monoton

  Când îi reciţi pierdută-n visări „Les sanglots longs.”

  E toamnă. Se aude în berărie tacul. Bătrânii-ndeasă-n pipe tutunul cu futacul.

  Castanu-n curtea şcolii primare e-ncărcat.

  — Ţii minte, adorato, hogeacul d-altădat?

  Să perdu romanţa însă-n bubuieli de canonadă.

  Repezindu-să afară, bravii ce li-i dat să vadă?

  Terţarolele umflate, flamuri desvălite-n vânturi, Opt corăbii urieşe pre a apelor frământuri

  Cu, pre franje dă mătasă, ciucuri moi şi sinilii, Conjurasă tot ostrovu-n ordine dă bătălii.

  Fumuleţe dă aramă să râdică cât colo

  Dă dân gurele dă tunuri, să destramă ca-n Callot

  Şi ghiulele vine iute, iar pă una dântre ele

  Sade burduhos Miinhauzăn pân lornion privind la stele.

  Uite-o bilă ce-i atârnă ca la luminare mucul:

  O înşfacă-n palmi Iaurta şi-şi aprinde-ncet trabucul

  Azvârlind apoi în mare bomba cât un topatam.

  Pune mâna pă lunetul cu holbare-n cap, de geam, Şi cu unic ochi să uită la corăbii. Dar le vede

  Răsturnate. Să mai uită înc-odat. Nu-i vine-a crede, Neştiind el pe ce parte să să uite pân lunet.

  Cad de pă catart matrozii în a apelor sipet, Vin cu capu-n gios în mare pă corabiile-ntoarse, Cade tunuri pă tavane, ape-n cale se revarse, Şi se duce-n funduri toate opt barcazuri pă minut.

  — Ura! Strigă palicarii când minunea au văzut.

  — Brav Iaurta, glăsuieşte cu tristeţă Manoil, M-ai scăpat de la obidă, capu-ţi datorez umil, Dar e vreme să despartem ale noastre cărărui Făr-a despărţi şi inemi. Ca a ta niciuna nu-i. Meri deci, rumâneasca ţeară de agiunge cu ai tei, Pă barcazele zarverei. Palicari, voi aprigi lei, Şi voi, bravi piraţi ca pardosi, însoţiţi-l pă Iaurta Şi vă fie-n veci sâmţirea plină, de vi-i goală burta, Simţimânturi patriotici să tot oploşiţi în sâni. Ne-ntâlnim la Giurgiu tocma preste două săptămâni. Plânge Manoil, Iaurta şi boceşte lotrii roată Ba pre jos, preste podele să trânteşte unii-n coată, Urlă mai precum pruncuţii când le ei dân gură ţâţa.

  Urcă-n deal Ampotrofagul ce-n spinare-avea momâţa

  Dragă lui, ce-o cheamă Ercul şi-are hăinuri dă caşmir, Nădragi găuriţi la spete, purpurii, dă serasir, Dă dân care-i ese coada. Îl urmează Zenaida, Manoil şi-apoi franţuzul Languedoc şi intrepida

  Zoe cea republicană. Ei foc face-n vârv dă munte

  Şi apoi cu opintele şi cu broboneli pă frunte

  Umflă pinza cea vărgată ce stătusă vălătuc

  Până oul să-ntăreşte, uriaş, dă cauciuc, Strâns legat în mii dă funii cu grosimea ca pă braţ, Cânepă neruptă care îngrozeşte pă piraţi.

  Subt ovalul ce la coadă are cârmă şi şurup

  I-un coş mare dă nuiele. Să adună ca în stup

  Toţii iroii epopeii. Leonidas taie funga

  Şi să-nalţă drăcăria de-i zăreşte mării dunga, Mării care apărusă dintre colţii unui stei.

  Manoile.

  — Ţi flutur părul şi îţi pun în ochi schintei, Buzele te fac să-ţi umezi isaltat cu vârvul limbii, Ca bătrânele icoane vă aprinz în creştet nimbii, Dragi făpture dă hârtie. Manoile, voi să cugeti La rotundul ban al mării, la a valurilor mugeţi

  Ce le-auzi dă sus, dân ceriu. Să gândeşti la libertate

  Măcar tu, în opul ista ca de bande desenate

  Ce trudesc de-un an (mai bine) să gravez în muşama.

  Te pot face să-ţi perzi mintea, te pot face a zbura, însă dar cu mine însumi ce-o să fac, ce duc o viaţă

  Intre casă şi serviciu răsipită ca o ceaţă, într-un secul fără aripi, în odaie fără foc?

  Nu-mi rămâne decât ţie glas să-ţi dau, ca ventriloc.

  Mă apucă desperarea când gândesc că-i ora unu

  Şi trebui s-ajung îndată la cea şcoală 41, Să mă-nghesui pân tramvaie, să citesc într-un picior

  Bahtin şi Bolintineau, Cortâzar şi Maldoror.

  Iar apoi şcolerii-n bance să le spun dă Coşovei, Dă conjuncţii, genitivuri ce nicicând visat-au ei

  Să auză. Blestemată soarte ce m-adusă-aci!

  Însă taci, tu, auctore, şi urmează-a povesti:

  Nici nu să-nălţase bine oul mare cât o chită Că ostrovul Hosna curse ca o steclă ce-i topită Sfârâind în marea verde, dispăru cu tot cu mâhini Cum dispare Daurita când să-nchide-n flori dă dafini, Cum destramă-se viaţa ce credeai că vecinie ţine. Preste mare să ivise stele svelte şi serine.

  S

  CÂNTUL AL^^ASELEA

  Să făcea că-s într-o urbe E arhipelagul tainic Ştie că bărbaţii miaun ca cotoii în căldure Te-ntrebi de ce mi-i părul smult f Stop imagine Sub fereşti trei muzicanţi Politichie naltă Oh, va fi ca-n raiu! Insă cine va cârmi? Ficatul lui Lumumba HELLESPONT Ercul cu caninii goi Este insula întâia, ce în formă e de H Spun elinii cum că Eco Pân pădurile sâlhue Dân râpa arsă Se-nfoaie flori dă mânăpe cărarea-ntortochiată O fee goală puşcă

  V

  Tis vi is visai ciudos aznoapte. Tremurând mă pui să scriu. Ci sunt visele sicrie unde, zăvorât de viu, Cum gândacul în gogoaşa dă mătasă tu îţi teşi Dân a genelor închise lână, lâncede cămeşi Cari poartă-n spate aripi. Or sunt visele alcovuri Unde-ţi prăvăleşti muiarea şi-o despoi dă malacovuri Şi-o desmierzi, deşi e oarbă şi în pântec are plod. Or în piaţa solitară bocăneşti pe eşafod, Tu tâlharul, tu gealatul cu satâr şi cu cagulă, Şi tu apa grea de stele, îngălată, somnambulă, Care îţi înghite leşul. Vis, tu poartă de cleştar

  Dâncolo de care urlă feara cu miros amar

  Şi cu faţa ta, dar ochii altuia, de nenumit!

  Să făcea că-s într-o urbe cu statue de granit.

  Urbe rece şi gălbue, ziduri-ziduri cu licheni, Străzi ca şanţuri singuratici, şi niciunde pământeni, Doar vrun câine galben, coasta de-i zăreşti pân blana roasă

  Alergând dă la o poartă pân-la alta, friguroasă.

  La fereştile rotunde dân mijloc dă capiteluri

  Păsărici în colivie par văpsite cu văpseluri

  Şi statuele gigante dân răspântii sunt spoite:

  Ruj pă buze, fard pă pleoape, supţioare curăţite.

  Sângur, Doamne, cum vrodată sânguratec nu am fost, Preumblam pân scuaruri limpezi, rătăcisem drumul nost'

  Şi statuele dă carne mă privea ca dântr-un turn

  Semănând ca picăture: muieri roz, cu ochi nocturn.

  Mă durea sângurătatea, nostalghia mă sfâşie

  De căzui pă caldarâmul cel de gheaţă viorie

  Şi mă tăvălii, sunt ore. Apoi drumul mi-am urmat

  Până, într-o piaţă vastă, geometric loc tărcat, Am zărit, imens, în centru, un fantastic „Remington”.

  Oglindea în lacul negru cartierul monoton.

  Bătea singur: se afundă clapele rotunzi cu literi

  Condeiate alb, cu sgomot, ţăcănit ca şi de ţiteri

  Şi scria ceva pă foaia ce se perde în înalt.

  Mă apropiai şi-ndată sus p-o literă de smalţ

  Am sărit, dar prăbuşit sunt în maşina cea de scris

  Rătăcind pân arcuşoare, pârghii cu şurup închis, Căţărându-mă pă schele dă oţel pân-ajunsei

  Sus, în nouri, unde foaia iese dân tamburul ei.

  E cât mine orice buche care scrisă e pe filă

  Şi-a ceti încerc, dar ochiu-mi, ca şi cel de coşenilă, Nu-ncăpea imensitatea. Desperat atunci văzui Cum coboară de pe socluri uriaşele statui Şi-umplu piaţa nesfârşită. „Mamă, mamă!” am strigat Şi pe fila dân maşină dântr-un salt m-am aruncat Până mă izbi o buche de mă răstigni în text.

  Lector ipocrit, desigur visul ăsta-i un pretext

  Pentru a-mi vârî iar coada în istoria ce-o torc.

  Narcisismu-mi e de vină. Insă, iată, mă întorc

  La naraţiuni, descripţii, personage, şi-ţi promit

  Să mă mai zăreşti în carte tot mai mult cătră sfârşit.

  E arhipelagul tainic veşmântat în solzi dă aur

  E tăcerea nesfârşită, ca-n urechea unui maur

  Un cercel e sântul soare care-n lună s-o schimba

  Când sirene-or să pleznească-n val cu coade de sardea.

  Mii de valuri poartă spume şi s-alungă şi se zbate

  Şi se perd în rochea mării de mătăsuri dantelate, Regi cu pletele dă spumă, cu coroane de sclipit

  Ce să pleacă spre măritul împărat dân răsărit.

  Valuri, nu sunteţi voi chipul vieţii noastre ce să trece?

  Ca şi junii cei resbelnici umpleţi ţărmurile grece

  Toţi plesnind d-enthousiasmos şi bătând cu lancea-n scuturi, Dar moşnegi cu plete albe vă întoarceţi iar în luturi, Luturi verzi şi străvezie dă de unde v-aţi ivit.

  Ici şi colo es dân mare colţurile dă granit.

  Manoil şi cu ortacii privea umbra ce o lasă

  Dedesubt cu mii de stânjeni preste marea dă mătasă

  Mongolferul ce să nalţă colo-n ceruri şi dă cari

  Să agaţă coşul unde adunaţi sunt temerarii.

  Ei văd putrede barcaze care lasă-n urmă dâre, Şi de soarele ce arde milionul dă satâre închid geana şi să strâmbă. La motorul ce tuşeşte

  Leonid Ampotrofagul ceva tainic meştereşte, Tot el ţine şi dă cârma ce e parcă evantaliu.

  Languedoc scrie-n răchită cu jungherul ţapăn: a jik)6jik)

  Te6a arată Zenaidei, ce o crede

  Turcă, rusă sau rumâncă, e totuna, citarede

  Baiadere, hetaire, toate sunt în Orient.

  Zenaida îl străpunge cu un ochi ireverent.

  Ştie că bărbaţii miaun ca cotoii în căldure

  Când simt sânuri dă muiere cu gurguiele cei dure, Când văd coapsa zuvelcată arcuită subt şalvar.

  Ei simţirile cei nobili iute scot dân bozonar.

  Ei la mandolină-nstrună iute maţul cel dă oaie, îşi ascute peana smulsă şi în călămări o-nmoaie

  Şi-ţi trânteşte la soneturi şi la ode şi canţone

  Dă ai zice că-i Petrarca, nu un vil de mascalţone

  Ce îndată pune brânca, de sfârşeşte cu sonetul.

  Zenaida să-ncrezuse în guriţa ca şerbetul, Când fu fată, a viclenei, ticăloasei beizadea

  Care-n mahalăli fecioare cu sân fraged sfâşia.

  Şi acuma în corsaju-i cu dantelă de olandă

  Păturit ţine răvaşul cu mireasmă de lavandă

  Ce îi trimisese grecul de fetia i-o răpise.

  Cu cârlige rafinate stihurile-n el sunt scrise:

  Te-ntrebi de ce mi-i părul smult Şi nici nu văz şi nici n-ascult Pe nime, pe nime? E că în soare mă uitai Şi te văzui în vâlvătai Pre tine, pre tine!

  De ce nu m-am mai ras pă cap? De ce sunt negru ca harap Şi plângu, şi plângu? E că nu poci să îţi vorbesc, Că de te văz mă poticnesc Nătângu, nătângu!

  De ce nici nu mă mai închin, De ce mă arde~n pept un chin De miere, de miere? E că vroiesc să mă ridici Dac-o să caz l-a tale mici Picere, picere!

  Of, Zinaido, nici nu ştii Ce-aş vrea papucii tăi a fi Sub talpe, sub talpe! Cămeşa ta dă borangic Aş vrea să fiu, vorbe nu-ţi zic Eu calpe, eu calpe.

  Ca ţâţişoare să-ţi coprinz în braţul meu ce-i prea aprins

  Agapi, agapi!

  Îţi scrise astea beizadea

  Nenorocită Calima -

  Limachi, limachi!

  Ese-o lacrimă dân ochiul chinuitei dă amoriu; Să focalizăm pre dânsa şi cu încetinitoriul

  Să o urmărim cum curge pă obraz pă lângă nas. Şi cum scânteindă pică înspre apele de stras. Stop imagine! Gros-planuri până sfera ce sclipeşte între cer şi între mare s-umflă, se curbează, creşte Până împle tot ecranul şi atuncea poţi zări O imagine într-însa: ceruri roz-liliachii Ce-ncărcate sunt de stele ca şi vazele de floare: Sunt pre Bucuresci crescute ca o nobilă vâlvoare. Pre subt stele, uliţi pline dă noroaie, bezne groase, Lătrături şi umbre hâde, garduri râncezi şi poroase, Cerşitori ce îşi descoasă carnea falşă de pă pept, Şontorogi cari aruncă cârja şi păşeşte drept. Umblă furii cu ciomege ca să tragă drept la mir Beţivanilor ce-ntină haina scumpă dă caşmir, Podăresele s-agaţă de drumeţu-ntârziat Şi-i pun mâna pe ruşine, să îl vază-ntărâtat. Totu-i beznă, totu-i viţiu, colcăială de năpârce, îşi aduce-ndat ursitul babele ca nişte hârce Pă o coadă dă tigaie; doar la podul cel numit Al Calicilor, o lambă la fereşti a pâlpâit. E-n cămara Zenaidii ce ceteşte un romanţ. Deodat răsar dân noapte sub fereşti trei muzicanţi: Ii vezi bine subt fanariul ce le arde toată faţa, Doi sunt ciori ce trag arcuşul şi îşi rod avan mustaţa, Sunt în zdrenţe şi ochi galbini tot roteşte în găvani, Dar al treile e tiner, muchelef ca un vultani, O cupolă uriaşă poartă-n creştet, de catle, Fermenea are în spete, căptuşită cu nafe. Ei să sfătuie o clipă şi apoi începe jalnic O cântare cu ohtaturi etajate. Un nacealnic Să apropie, dar vede că-i a ţării beizade Şi să-ndepărtează-n grabă. E vardist, dar prost nu e.

  Zenaida iese iute la fereşti pre subt castani. E ca luna de frumoasă, are şaisprăzece ani Şi d-a lumei răotate nu aflat-au nicidecum. Ea nu ştie că bărbaţii ce promite e doar fum. Jurăminţi îi face junul până-l lasă să să suie în iatacu-i ce a moscuri miroseşte ş-a lămuie; Fata tremurând la peptu-i să aruncă cu oftat Şi jertfit-o-a îndată junele cel desfrânat, Iar în zori fugi lăsând-o cu o lacrimă p-obraz. E aceeaşi care luce între cer şi mare az. S-o lăsăm dară să pice; estimp Zoe să certa în politichie naltă cu Manoli, ce privea Arhipelul dân nacelă.

  — Bun. Să pui că îl răpim Pă vampirul cel dă vodă. Şi apoi?

  — Îl omorim, Răzbunând astfeliu chinul neamului prea obidit.

  — Şi apoi? Urmase Zoe cugetarea-i neclintit.

  — Apoi secuiul dă aur dă la sine a veni, Scutura-se-vor rumânii dă viclene tiranii

  Şi avea-se-vor ca fraţii, numai noi dă noi în ţeară. Naţiunea va remâne, ce e venetic să peară. Genia care veghează colo sus în nori românii Le va da tăria vânei, le va da mireasma pânii, Va-nflori liber-schimbismul, şcoalele să vor dăşchide Şi beserici să vor face, cu sfinţi mândri în firide, Oh, va fi ca-n raiu! Unde nu mai am eu şapte vieţi Să-mi văz visul meu cu ochii: tăbăcari şi precupeţi, Dascăli şi ţerani în hore să-nfrăţească a lor rânduri, Să zâmbească fiecare când se duce-n patru scânduri, Căci trăind a fost ferice şi ferice va muri.

  — Pân-aici sunt bune toate. Însă cine va cârmi? Căci corabia, se ştie, tocma-n fundul mării cade Dă nu este un mai-mare preste pânze şi năvoade. Machiavel, ce Guicciardini îl urmează şi-1 domoale, Pre un Principe îl pune-n fruntea obştii. El morale Gânduri n-are, ci-şi frământă mintea cum să fie bine Pentru Patrie. Nu-i pasă nici de mine, nici de tine. Vrei să punem pre un princip luminat la ţară-n frunte?

  — Nici gândesc! Eu voi poporul să să facă luntre-punte Singur să să cârmuiască, toţi ca unul la putere, Fiecare să îşi spuie-n libertate a sa vrere.

  Să domnească câte unul, nu-i chip altfel, dar puţin, Să nu guste al puterii fără de măsură vin

  Ce îmbată şi te face ca cu zeii să te-asameni, Să socoti ca pre furnice subt papuc pre ceilalţi oameni.

  Da, gândesc că ar fi bine să să schimbe an dă an

  Un boiar c-un negustoriu, un uvrer cu un ţeran, Cel mai bun din starea sieşi, electat de-ntreaga obşte.

  Dar nu principe să fie (vodă-i zice îndeobşte)

  Ci umilul slujitoriu al poporului întreg.

  Soţietatea ca un stupu dă albine o-nţeleg.

  Să nu aive nici palaturi şi nici cabaniţă-n spete, Să nu bată cu topuzul; nici fermanuri, nici decrete, Nici năpăşti să nu arunce pre spinare de rumân.

  El sfătuitor să fie, ca un tată, un frăţîn

  Ce să-l vază toţi la munca câmpului mânându-şi boii, Iară nu-n saraiuri mândre, laolaltă cu ciocoii

  Ce nimic cu naţiunea nu mai au a împărţi.

  O, muri-voi pentru viaţa nobilei democraţii!

  Un republic democratic în Valahia voiesc!

  — Biet Manoli, zise Zoe cu un zâmbet îngeresc, Şi eu sunt republicană, şi eu voi democraţie, Dar mă tem că visul ista o fantasmă să nu fie.

  Este oare neamul nostru pentru asta copt dăstul?

  Nu cumva mai sus să sue cel mai rău, mai nesătul, Ce-ascunzând cu viclenie lăcomia de putere

  Să arată-n faţă nobil, strigă revoluţionere

  Cântice (oare ca asta ceva este mai uşor?)

  Pă când bunul cel cuminte sade într-un colţişor

  Şi ruşine-i e să ragă cât iubeşte el poporul?

  În politichie iute să jertfeşte visătorul, Iar naivii cu prinţipuri umaniste să dau tumba.

  Mulţi mâncat-au în pădure dân ficatul lui Lumumba, Mulţi rânjit-au pre când Gramsci, Pătrăşcanul sta sub gratii, Mulţi scurmară în bojocii lui Bălcescu şi Istrati.

  Oh, mă tem că şi dân visul nostru va eşi aşa.

  Pre când Zoe şi Manoli tot din astea discuta, Momâţica Ercul iute, fără niminea s-o vază Sus pă funii să suisă, pă balonul dă turcoază Şi ţinându-se cu labe îmblănite şi cu coada Dulmeca cu nare large arhipelul şi Elada Ce sub ei să desfăşoară ca şi hartele cei vechi. Doar o boare dă albastru estompează munţi părechi Unde-ncepe Hellespontul.

  — Ia te uită! Languedoc Strigă tare, şi să uită pân lunetul dân breloc.

  — Ce e? Strigă răzvrătiţii. Dar zăriră de departe Şir dă insuli ce în marea Marmarâ să-nşir. Catarte Dă barcaze le înconjur, ca furnicile dă mici. Insule cu stânci şi codri, viaducturi şi porţiei, Iazuri pure ca azurul, sate albe şi podgorii.

  Ele-n formă sunt de literi care le umbreşte norii Şi cu literile astea scrie-n mare:

  HELLESPONT

  Ca pre harţe. Îşi ţinteşte Leonidas nasul bont Şi nu-i vine-a crede. Ochii îi mijeşte Manoil. Insuli-buchii încongioară valuri verzi de email. Pre când toţi stătea subt vrajă, Ercul cu caninii goi Ronţăia mătasa tare a beşicii. Un şuvoi Dă gaz galbin-verde îesă şi spărtura să sfâşie, Urlă dân bojoci momâţa şi aleargă pă frânghie, Văz cu toţii cum balonul pierde-pierde dân înalt; In zadar aruncă sacii dă nisip şi dă bazalt. Pinza să zbârceşte-ndată şi motorul s-a oprit, Desperat Ampotrofagul manivelul a smucit D-a rămas cu el în mână. Marea vine mai aproape, Să lărgeşte mult o zonă dân întinderea dă ape, Zonă ce cuprinde-un ostrov, care creşte-n sus abraş: Este insula întâia, ce în formă e de H. Şi ea să lăţeşte iute cum mongolfierul cade Pân-să văd în ea pădure şi pescarii cu năvoade Răsturnând pă ţărmuri broaşte-n carapace de bagă.

  — Ţineţi-vă bine-n funii! N-o să moară nimenea! Tot răcnea Ampotrofagul cu bărboiul înfoiat. Un bufnit, o izbitură şi rămasă spânzurat Zepelinul în un arbor ce-şi lăţea în cer coroana. Acăţat e în cordonul ordinului Sfânta Ana Frâncul, iar Ampotrofagul e dă barbă încâlcit Precum Ionatan odată, care este pomenit In scripturile cei sfinte; ceilalţi şede în nacel Leşinaţi dă isbitură, dar să scoală cătinel Şi cu chiu, cu vai coboară dân copac întreaga ceată Răzvrătiţilor ce vecinie ei cătră lumină cată. Ocolind o pădurice să afundă între stânci.

  D-ai putea privi în ochii melancolici şi adânci

  Lui Manoli, cetitoareo, ca-n oglinde, ca în undă, Te-ai vedea pre tine însăţi, visătoare, surâzândă, Brună poate, au roşcată (cât iubesc să mi te-nchipui!)

  Luând dă bune tot ce-n opu-mi doar ilusie, tertipu-i, Meşterşug ce-n desperare tot încerc a stăpâni:

  Bat smaragde, pun safire în horbote aurii, Dar ce iaste poesie şi ce iaste doar lipit

  Dă tortiţe, fioriture pă pocalul daurit?

  Cât dân lume, lumea mare, cât dân stele, cât dân creer, Dân real şi dân visare sunt în stare să cutreer?

  Cât dân iad şi cât dân raiu, cât dân dor şi cât dân paterni, Cât dân tot ce fu vreodată scris cu râset şi cu lacremi

  Mai poci însumi a rescrie cocârjat pă foi cu drag?

  Ercul saltă în spinarea marelui Ampotrofag, Damele cu tocuri frânte şchiopătează pă cărare Ce să perde-n defileul dă granit şi dă calcare. Ce pă margini îşi resfiră fragii copţi şi clopoţeii. Când poteca să lărgeşte, e de-a curmezişu-aleu Neted zid dă stâncă, unde eco creşte şi descreşte: Când momâţa dă un chiot, parcă zece chiuieşte.

  — Spun elinii cum că eco vrăjitor e şi oracul, Zisă Manoil. Hai dară ca să iscodim ce veacul Şi destinul ne va-aduce. Să-ntrebăm dară pă rând. Şi strigară câte unul, zidul vorbele-ngânând:

  ZOE: Eco, cât mai este Pân' s-aud aceste: Că numai poporul Este domnitorul Sângur la putere?

  ECO: Ere, ere, ere, ere.

  ZENATDA: Voi ajunge oare Ziua cea cu soare Când cel care minte Iară-mi va întinde Mâna cu perfumuri?

  ECO: Fumuri, fumuri, fumuri, fumuri.

  LANGUEDOC: Eco, la voilâ Ţara de halva. Voi rămâne oare Lâng-o soţioare în ţara prosperă?

  ECO: Speră, speră, speră, speră.

  LEONIDAS: Când omul ferice, Confirmând pre Nietzsche, Va putea prin ştinţă Şi prin străduinţă Moartea s-o amâne?

  ECO: Mâne, mâne, mâne, mâne.

  MANOIL: După ce-om da jos Tiranul fălos, Cine a domniei Şi a volniciei I-o gusta lichiorul?

  ECO: Chiorul, chiorul, chiorul, chiorul, Să afundă căuzaşii pân pădurile sâlhue, Iazuri negre trec pă plute strânse-n ruginite cue, Ape unde-afundă-aripa lilieci în plină zi;

  Dân bulboane iese fumuri sulfuroase, străvezii.

  Anticii stejari au barbe dă licheni, dă vâsc şi iască, Şerpi, năpârce în crepuscul prind lucios să fojgăiască

  Iară umbrele să-ntinde ca şi cioturi sângerânde.

  Coarne, colţi dă fildeş galbin ies dân negure plăpânde, Câte-un şuier, câte-un răget te îndeamnă să treci Styxul

  Cum în „Cantafabuli” scoate (-n „Invocaţie”) „Phoenix”-ul.

  Trec cei cinci pă lângă schituri cu anahoreţi schelete, Prăbuşiţi în rase putrezi sub ciupearce şi burete, Văd păianjenii cât palma ce aleargă ca să prinză

  Paseri şi nu muşte: frânghii are ei în loc de pinză.

  Şi deodat să face noapte, şi dodată iese luna

  Râdicând în ceriu crace şi găteji; trozneşte-ntr-una, Tot mânjindu-se dă sânge dă din nori ca dân tifoane

  Sângerate, codrul negru; spaime reci, sudori broboane

  Ii înghesui unii-ntr-alţii zavergiii şi-i opreşte, Când o nălucire hâdă pre toţi cinci îi copleşeşte:

  Dân râpa arsă dodat se varsă, Dodat se lasă duhori de iad

  Fantasme iese în şiruri dese Ca priotese subt crăci de brad. Ceriul să-ntunecă, hârcele lunecă Pă cai cu tunică, putrezi şi ei. Le iese coastele pân piele, maţele Le-atârnă, oasele să sparg de şei. Ies gărgăunii pe buza lunii Şi ca tăciunii stelele ard. Se casc mormintele şi osemintele S-adună sprintene subt hâd stindard. Zboară pân aere îazmele-n vaere, Prind să se-ncaere feţi lepădaţi. Le ard căiţele, s-aprind troiţele, Iese noiţele pre unghii laţi. Codrii în clocote sună de hohote, Balele-n horbote dă pricolici.

  Cu târnăcoapele izbesc hârtoapele

  Şi tulbur apele trolii pitici.

  Babele ţepene cu pântec-pepene

  Călări pe pieptene s-afundă-n nori.

  Se iscă fulgere, pieloase ugere

  Prind ca să sângere, mijesc tumori.

  Cerul de bube, munţii de hrube

  Codrul de lupe e năpădit.

  Ielele goale dau rotocoale

  Strâmbe dân şale, cu pept scobit.

  Dodat o vânătă lună, o vânătă

  Mână, o vânătă hârcă luci.

  Cad mandragorele în somnuri, orele

  Se-nţeapăn, horele rămân pustii.

  O vrăjitoare, o lipitoare

  P-un ţap călare strigă „Sabbath”!

  Se-ncordă iasmele, se screm fantasmele Şi lasă muntele desferecat. O grotă tulbure desface muntele Precum muierile când sunt în rut. Şoareci cu aripe, cârtiţe umede, Bufniţe râncede răsar din lut. „Intraţi!” le zbiară celor d-afară Cea vrăjitoară; cranii rânjind I-mping în peştere cu braţe veştede, I-azvârl cu deştele în labirint.

  Languedoc intră întâiul cu jungheru-n dinţi în grotă, Minunat de ţurţuri palizi atârnaţi de sus horbotă, De gângănii străvezie, care umblă fără ochi. Zoe şi cu Zenaida scuipă-n sânuri de diochi Şi pătrund şi ele-n stâncă; le urmează-Ampotrofagul Cu o faclă-n mâne, cari lumina firav meleagul, Iar la urmă e Manoli cufundat adânc în vis, Floarea-albastră căutând-o ca şi blândul Novalis. Ei pe calea-ntortocheată se afundă, pân băltoace, Sub tavanele ce-n lacrimi pururi vraja şi-o desface, Ei coprmşi sunt ca de-un farmec, ca nişte copii ei cată Cum se-nfoaie flori de mină pe cărarea-ntortocheată. Vecinice, crescând în beznă, pentru nici un ochiu, ele Licăresc acum la faclă în cristaluri şi dantele Doar o clipă.

  — Apoi s-afundă iar în întuneric greu. Pentru cine e coloarea fragedului minereu? Pentru cine turmalina, malachitul şi cleştarul Desfac ace străvezie, aurii ca chihlimbarul Ori pătrate, exagoane, prisme lucii, poliedre Fulgeră, clivează tainic, întregesc icosaedre? Poate niciodată nime nu ar fi trecut pân grotă.

  Ş-atunci ce rost au, ivite dân pereţi de teracotă, Minunatele petale? Oame, cugetă la ele:

  Tu la fel luceşti o clipă pre subt pulberea de stele

  Ca apoi, întors în beznă, să te-afunzi în vecinicii.

  Sufletele noastre-s triste flori de mină, fumurii, Pentru nimenea aprinse, pentru nimeni stinse iar, Risipind atâta trudă şi splendoare în zădar.

  Tot coboară colidorul, tot mai cald, mai cald să face

  Dar pă-ncetul să lărgeşte şi-ntr-o sală se preface:

  Are murii de oglinde negre, ce răsfrâng în ele

  Candelabre daurite, licărind în mii de stele, Căci subt prismele-i de cuarţuri se înalţ-un tron măreţ:

  E cioplit dintr-un beriliu; lucrătura fără preţ

  Lei închipuie cu oarbe pleoape contemplând ceva

  Ce e dincolo de lume; pe spătar de peruzea

  Incrustat e-n vine d-aur şarpele ce coada-şi muşcă, Iar pe perina cea roşă şade-o fee goală puşcă, O fămeie ce nici gândul nu cutează-a plăsmui.

  Praxitel parcă cioplit-a şoldurile sidefii, Iară părul străveziu e ca o apă de isvor

  Ce îi curge-n valuri calde pre gingaşul sânişor, Coperindu-l, desvălindu-l ca pre lună un halo.

  Stânga între sâni ş-apasă iar în dreapta are glo -

  Js

  CÂNTUL AL^APTELEA

  Microcosm şi macrocosmos Este omul o jivină sau e zeilor asemeni? Dară sufer şi stejarii Oasele încep a creşte Gol era ca o statuă HALUCINARIA Cetate dăltuită în porfir Cipassă, Manuele Spune-mi ce e poesia Un fantastic mehanism De ce din umbră-mi ai fugit? De ce nu-s singur şi nefericit? Numit ţinut, grup simplu, falsă landă E seară şi ninge-ndesat M-am retras într-o peşteră Deodată mi s-a făcut moarte Floare-a lumilor, val verde

  R

  „ui dă cuarţ ce nici o lume nu să laudă că ţine, Dar în fiecare lume îşi trimete el lumine, Căci sunt lumile cu astre, cu planeţi, cu aurori Oglindirea pă perete-a globului neperitori. Lumi în lumi, telescopate dân mărunturi în înalturi, Microcosm şi macrocosmos între valvele dă smalţuri Ale scoicii grea a minţii au în mijloc, mărgărint, Globul dă cristal dân palma principesei Hyacint. Poate că scrisei „Levantul” doar să aflu globul ista

  Ce cătase Lionardo şi-l cătase Gianbattista, Ce-l simţise pă aproape Gongora şi Fulcanelli

  Şi să află chiar în mijloc între-atomuri şi-ntre steli.

  Poate că la rându-mi scris sunt, cu viaţa-mi, cu haloul

  Ce în juru-mi este Lumea, de alt îns ce cată oul

  Şi să-l afle nu putut-a într-o lume dă giganţi.

  Îl privesc cu fascinare ai luminelor amanţi.

  Nainteaz-apoi Manoli şi-n amurgul care zbate

  Voluptuos joc cu icoane şi cu şoapte tremurate, Glăsuieşte:

  — Zâna nopţei, adâncimii şi răcorii, Ce Moiră ne împinse să-ţi vedem subt pleoape sorii, Sorii negri ce în pepturi ne aprind un negru foc? Iată-ne: Ampotrofagul, cavalerul Languedoc, Zenaida, sorioara-mi, Zoe, dama bărbătoasă, Toţi plecăm privirea noastră subt o vrajă ce ne-apasă. Noi cutreerăm Levantul, dân ostroave în ostroave, Vânt nebun de libertate umflă vântrele la nave Ce-n amurguri roz să-nfoaie ca petale dă sidef. Punem sânge, punem aur pă a zilelor gherghef. Dară însă noi ne temem să nu fie un capriţiu Al Istoriei (această damă cufundată-n viţiu) Visul nostru dă iubire între oameni, între semeni. Este omul o jivină sau e zeilor asemeni? Poate revoluţiunea pentru care noi ne zbatem Ca să izbăvească neamul, să îl cureţe de paterni? Sau e jertfă în zadariu, sângerare fără rost? Feea Hyacint dăschise cu blândeţă al său rost:

  — Manoile, tu spui vorbe cari eu nu pot pricepe, Lumea în cristalul ista să sfârşeşte şi începe, Iară eu dă orce murmur, d-orce dor departe sum.

  Eu a veciniciei doară trag în pept amar perfum. Au ce este pentru mine vacul ista? Punt ridicul Ce abea să reflectează în cristal, în ombilicul Kosmosului. Sufer oameni? Oprimaţi sunt, umiliţi? Dară sufer şi stejarii, suferit-au trilobiţi, Stele sufer când pre ceriu ele schimbă-n supernove, Sufer peştii-n ape, sufer în pădurea de mangrove Pangolinii, sufer zorii când ameaza le ia locul, Suferă pământul, apa şi văzduhul, sufer focul, Cocârjat e-n suferinţă tot ce pare că esistă, Dar în centru e lumină, deşi carnea este tristă, Cum din chinul scoicei naşte perla, bucurie pură. Globul de cristal e singur care nu ştie tortură. Libertate n-afli-n lume, unde totu-i prins în mreajă. Manoile, de vrei lumii să îi fii călită streajă Liberează-te pre tine mai întâi, şi-apoi pre cei Ce să-ndoaie subt călcâiul de nebuni şi de mişei. Te cufundă-n poesie şi-n visare, te cunoaşte Tu pre tine, dar nu-n lume, ce-i asemeni unei broaşte Unde merge orce cheie şi niciuna, ci în sferă Te cufundă, s-afli floarea sufletului. Efemeră Nu e ea, ci-n nemurire, în Akasia-şi întinde Cupa limpede. Priveşte ici în glob şi te desprinde!

  Manoil păşi în faţa tronului cu scump desen, Ceilalţi şed în grup dă peatră ca burjuii lui Roden. Manoil luă dân mâna cu brăţare de onixă Globu-n palmele-amândouă şi-l privi cu pleoapa fixă Pân-un foc de apă rece îi pătrunse-n braţ şi-n unghii; Carnea i se face steclă, îşi putea privi rărunchii

  Scânteioşi ca vii smaralduri, oasele ca şi mărgeanul, Cum vezi plopii-n faptul serii vântul când dăschide geamul

  Grota, zâna i să pare depărtată şi străină

  Cum vezi lumea când ai ochii turburaţi dă atropină.

  Dodat nu mai e nemica, numai trupu-i gol asvârle

  Vâlvătaie îngheţată, ca curentu-n jur dă gârle, Flăcări ce destramă carnea-n stropi de rouă ce scânteie

  Pă scheletul ca pistilul fabuloasei orchidee

  A Levantului. Dar, iată, oasele încep a creşte, Pe scheletul mâinii aripi dă cleştar înmugureşte

  Pân-acoperă humerus, radius şi cubitus, Şi dân grotă ca dân pântec îşi croieşte drum în sus

  Aripat gigant ce arde galben foc zvârlind sub stele.

  Încrustat în stânca frunţei arde-un glob cu ape grele, Universul ca o haină îi plesneşte-n cusături

  Şi se taie-n putrezi laţe atârnând de-nchieturi.

  Galaxii să dau în lături zob făcute dă aripe, Pere limitele lumii îndărăt în două clipe, Loc şi vreme bălmăjite-s ca în gure de copii, Nefiinţă şi fiinţă-s râncede glosolalii

  Bălăcite, luate-n peptul notătorului pân sine.

  Să-mpăcau bune şi rele, întunerec şi lumine

  Şi totuna e mic, mare, nesfârşit şi mărginit.

  Genia şi mai dăparte aripa şi-a desdoit.

  El sbura dodat în toate părţile, şi în afară

  Şi înuntru, pân-ce totul fu împlut d-a sa povară, Dă lumina-ntunecată a aripelor enorme.

  Oul de cristal chilia unde treze ele dorm e.

  Şi dodată oul crapă în trozniri d-apocalipsă

  După câte mii de ere? Vremea este în eclipsă.

  Iar Manole-apare iarăşi cum îl ştim. Ce-n ou trăit-a

  Nici în gând şi nici în vorbe nu-şi găseşte potrivita: Ochi ce se priveşte însuşi, poate aşa-o pală umbră Aş putea s-aştern pă filă, dân esperienţa sumbră A trăitului cu sine, a muşcatului dân totu-şi.

  Manoil dăschide ochii: pân la brâu el stă-ntre lotuşi într-un iaz ce unda verde-i scânteiază străveziu.

  Sori sunt trei în crucea boitei: galbin, frez, liliachiu, întreite deci aruncă umbre toate ce se vede.

  Manoil eşi pe malul tăului cu unda verde.

  Gol era ca o statuă, ca dă marmur are peptul, Plete scoase ca dân daltă, ochii goi ca înţeleptul

  Dă Omir sau Milton bietul sau al lui Ulysses tată.

  Talpele-i păşiră goale pre câmpia ce-i smălţată

  Cu mii flori dă iod cu frunze dă safir şi peruzele, Cupele de carne-atinge cu moi buze paseri grele

  Ce-s jumate transparente şi jumate ca de plumb.

  Şerpi cu creste de găină cântă-n lanul de porumb.

  Fauni nalţi de nici o palmă două flaute-au la gură

  Nimfelor cu zeci de ţâţe să le dea şuierătură, Iar la râul cu dantură loc de punte triumfală

  Ţine luna, o felie fragedă de portocală.

  Toate curg, să schimbă toate pe măsură ce se-ncheagă:

  Peştele devine soare, soarele devine fragă, Umbra, iată, să desprinde de pământ şi prinde sânge

  Iar ce aruncasă umbră-n cioburi licurind să strânge, Fiecare ciob crescându-i aripe dă libeluli.

  Manoil înaintează pântre moii glomeruli

  Ai copacilor ce-ndată ei să schimbă în fămei.

  Toate îl îmbie lâncezi, da-ntre pulpele de stei

  Ele n-au nimic, doar peatră lustruită ca de ape: Când să-ntorc, pe două fese dăschid ele două pleoape. Şi dodat în aer luciu se ivi un curcubău Şi să-ncheagă slove limpezi atârnate preste hău, Ce par când muiate-n ojă, când săpate în dantea. Preste tot ţinutul scrie-n arc:

  C

  I

  N

  U

  L

  R

  A

  H

  A

  Literile schimbă-ndată în mii stele colorate Şi-n beşice de săpunuri zugrăvite şi perlate Ce să sparg subt ghiara lungă miilor pterodactili, Numai H-ul mai remâne între nouri versatili, Dar şi el într-o beşică de săpun s-au prefăcut Ce s-apropie de mutul Manoil, întreţesut Cu bulboane de lumină roşie. Manole-atinge Cu un deget ca de peatră umeda, sclipinda minge Care are peisagiul desenat în semilună Pe o margine de tremur; ca un clopoţel răsună Bila, însă nu să sparge, ci-l coprinde pe erou Şi cu el să-nalţă-n aer: stă ca puiul viu în ou. Manoil privea pân coaja străvezie-un peisagiu Ce cuprinde într-olaltă fandacsie şi miragiu, Unde norii au schelete, turlele au rochi de bal, Lunele au gene-albastre, încurcate, ca-n Nerval, Ale frunzelor aripe-s vene, ochii lor vitralii-s

  Şoldul apelor domoale volutuos e ca-n Novalis, însuşi ceriul e un pântec, soarele-i un ombilic, Subt pământul ca de sticlă sunt petale, ca în Tieck. Toate în anamorfoze stranii se resfrâng în bilă Şi apoi se inversează-n a eroului pupilă, Pe retină pune fire de colori ca pe gherghef Şi lichide colorate curg pân nervii de sidef Pân ajung prin centrul optic, unde să combină straniu Şi apoi să proiectează pă peretele de craniu Şi-astfel să încheagă visul, iar în sala uriaşă Şade-un singur spectatoriu, ce se zbate strâns în faşă, Paralitic doar privire, doar dorinţi, numai terori; Are-un singur ochiu-n frunte, şi aripe-n subţiori. Este tristul, veşnic singur, sufletul al meu ş-al tău.

  Bila de cristal pogoară în uitare şi în hău.

  E o vale străvezie chiar în centrul lumii estii, I-un ostrov ca de faianţă ferecat în scoici şi trestii Ş-are-n mijloc o cetate dăltuită în porfir. Elefanţi în două labe străjui scara de safir. Campanele cu-orologii ce arată alte ore Săgetează infinitul, lasă umbre incolore, Şi popoare de statue sunt suite pe zidiri: Nu-i niciuna maiestoasă, toate strigă în delir, Toate să sucesc dân şolduri, mânele întind cu jale, Degete îşi frâng, se scutur, muşchii se-ncordez pe şale. Unele sunt prăbuşite p-a lor soclu şi suspin Altele să-mbrăţişează sus în ceriul opalin.

  Înaintea scării large să aşează bila lină

  Şi plesneşte fără sgomot în lumină hialină, Iar Manoli se îndreaptă şi păşeşte, gol, pe trepte.

  Dăltuită-n corn şi-n aur balustrada pân-la pept e, Lespezile la picioru-i sunete încep să scoată, Peşti cu voal în fiecare, tot căscând dân guri, înoată;

  Toată scara se-nghioacă pân-ajunge la intrare.

  Manoil, deasupra, literi citi, reci, de chihlimbare: „Dilecta sum cetate, quae Domnul o depinge, Omnipotintul acvil que svoală colo-n cel, Sum oglindirea mundei, beleţea quae-şi întinge Radioase aque-n cerevel.

  Un baciu sum, que boca ţi-1 pune, mortiferă, A soartei svânturoase, pe peplu-ţi şi pe vis, Abis abdominabil que angelii proferă, Dar volutate în abis.

  Nu circonda cetatea, ci passă, Manuele, în templul que e-n tine quel mai profund ospel, Risorge, interoagă şi cogită la stelle In tempul esta solenel.

  Înterogare pune, cetatea-ţi va respunde, Turmentul din cervelu-ţi va resipi pe loc

  Coragio, căci tu sângur ştii, admirabil, unde Jace seraful ventriloc.”

  Sus, pă ultima lespede, Manoil pune-o-ntrebare Care parcă nu dân sine se iscă, ci-n depărtare Ea obârşia îşi află, nu în minte ci în sânge. „Domă tu urieşească, preste care statui plânge, Spune-mi, ce e poesia şi-ncotro o să se-ndrepte? Profetesă fii, arată-mi duhurile înţelepte Ce-or împinge mai departe al visării dulce chin, împlinind făgăduinţa geniei dân Bolintin!” Brusc, o statuă pogoară de pe pedestal în sbor, Deşi este dân granituri, dar uşoară ca un nor, Iar pă când s-apropiază străvezie ea se face, De se vede pân cristalu-i omoplaţi şi iliace. Mână-n mână ea se prinde cu poeticescul care Sta mărunt în poarta vastă.

  — Nu căta în depărtare, Manoil, răspuns zadarnic, vin-cu mine, mă urmează Pân aceste colidoare ferestrite în turcoază, Pân aceste sale lunge, măţărie minerală, Ce spre venitor te duce; pune iute talpa goală Pe dulci dalele dă marmuri care sună: lir-liu-gean. Iată-ntâia grotă largă, gigantescul filigean. Are-o boltă cu vitraiuri prinse-n ramele dă plumburi Pă podea ce-aruncă pete dă colori în zgrunţuri, ţumburi, Iar subt boltă un fantastic mehanism: e Poesia. Sunt pistoane lucitoare dă oţel, e şi Măria Ce îşi poartă pruncu-n mânuri, dar Iisus copilul are Ţeasta rasă şi-mpărţită în patraturi de coloare Şi dân pelea ţestii-i iese electrozi; e şi un flutur Ce cu trompa suge-amanţii cocârjaţi în aşternuturi; între axele cu came, pârghii, biele şi şurube Doarme un bărbat cu sânuri, coperit dă plăgi şi bube, Ci dân fiecare rană ese-un astru ce scântee.

  Lângă un cazan cu aburi roboteşte o femee

  De pământ, dar îmbrăcată numa-n purpură şi gold

  Ce-i răsare o cartelă perforată dă dân şold

  Iar o prizmă colorată între ochi reflectă sala.

  Cea femee la maşina de cusut mişca pedala

  Până fluturul dân aripi da, şi-1 mângâia Măria

  Pă însinguratul, blândul, torturatul prunc Messia.

  — Manoile, noi aice suntem chiar în ochiul minţii, în adâncul dân adâncul dân adâncurile finţii, Mehanismul cel poetic ce-i dân pârghii şi imagini

  Are-n cellalt cap o peana ce-nnegreşte zeci de pagini

  Care crezi că tu le cugeti, dară ele-s cugetate

  Dânainte dă potopuri, dă fosili, dă coacervate, Dânainte să răsară soarele, să dea vecia

  Mugurii cari sunt aştrii, floarea ce e galaxia.

  Înşiraţi suntem pre aţa globului de cuarţ ce zace în acestui mehanismu orbitoarele capace

  Si-l hrăneşte cu misterul lumilor dân lumi dân lumi.

  Mehanismul cel fantastic să perdea în nori şi brumi.

  Să deschide-o poartă largă în o gleznă a Fecioarii. Manoil condus de nimfă străbătură sale varii Pân-ajunseră într-una naltă, spartă-n diamant. E o sângură statuă pe un pedestal gigant. Zeci şi zeci de stânjeni are de la talpe până-n frunte, Peplu-i strânge cu o mână creţii cutelor mărunte.

  — Este primul dân cei şapte corifei, şi cel mai tiner, Cel mai nobil dân amanţii muselor şi zânei Vineri.

  Oh, grăieşte-ne, statuă cu ochi negri şi cuminţi! Prinse viaţă-al poesiei şi al nopţei dulce prinţ: „De ce din umbra-mi ai fugit?

  De ce n-auzi chemare-mi? În crângul vechi şi liniştit

  Să vii o clipă baremi, Şi lin al apei scânteiat

  Să-ţi lunece pe pleoape-ţi. În tristul somnului regat

  Intrarea să o capeţi.

  Tu pleoapa ta o-nchide blând Sub crengele-n murmure

  S-auzi doar stele lunecând Pe vârfuri de pădure.

  Şi feţei tale-ntoarse-n vis O zână să-i răsaie, Sub văl e chipul ei închis Şi pletele bălaie.

  Uşor ca umbra a păşit P-a apelor oglindă

  Şi-a-ntins a mâinii licărit De mână să te prindă.

  Dar ochiul ei cu gene lungi E rece cum e gheaţa.

  Din creştet vălul i-l alungi Ca să-i descoperi faţa.

  Şi inima-ţi îngheaţă-n piept Şi te îneacă plânsu-ţi:

  Cu ochii goi se uită drept La tine, singur însuţi.

  Şi te deştepţi apoi din somn In vuietul de ape.

  O, vino iar, al umbrei domn, Aproape, mai aproape.”

  Aşa mă ispitea odat

  A codrilor mireasmă, Ci inima mi-a sfârtecat O turbure fantasmă.

  De-atunci strein prin lume trec Cum peste mare luna, Şi-mi vine-un gând: să mă înec, In valuri, totdeauna.

  Să zac sub apele pustii închis pe veci în raclă, Vegheat de-o stea ce-o răsări Pe boltă, ca o faclă.

  Fabulosul înger tace şi devine piatră iarăş.

  — Să-l lăsăm închis în visu-i pre al codrilor tovarăş, Şi păşeşte mai departe pân aceste galerii

  Ca pân ţevele curbate unei mari distilerii

  Unde tainica lucoare-a poesiei se prefiră

  De poţi bea dân cupe limpezi notele ce es dân liră.

  Iată, sala să lărgeşte şi se-nalţă iar o boltă.

  Patru sunt aci statue urieşe; se desvoltă

  Ici între pereţi de gheaţă arabescuri mii şi sute.

  Prima statuă-i versatilă: acum bronz, acuma lut e, Acum arde ca o torţă, acum e doar jărăgai.

  Filtre face dân veninuri, perle reci dân mucigai:

  De ce nu-s singur şi nefericit?

  Tu îţi făcuseşi din mine un schit

  Săpat în hoitul meu, Părinte, De-ţi înălţăm în piscuri crucile sfinte.

  Cu tine ca un preot în altar, Mă învăleam în cergi de har, Singur pe stei, lângă stele, Aducându-ţi mulţumirea nefericirii mele.

  Nu venea nimeni ca să bocească

  La uşa cu scrisoare-mpărătească

  Şi nimeni n-auzea ca să vie

  Clopotul meu de pâslă, ceaţă şi hârtie, Iar mâna Născătoarei, cu zmaralde, N-o năclăiau buzele calde

  Ale niciunei femei de plugar.

  Uscat îţi stăm la hotar, Fără un mugur, făr-o ciocârlie, Fiindcă ştiam, Părinte, c-aşa îţi place Ţie.

  Doamne, stihia nenvinsă a vieţii mele!

  Eu am vândut lumina ta de stele

  Şi m-am ticăloşit:

  Am minţit şi am tâlhărit.

  Icoanele le-am stricat, Care cu har le-ai fost încondeiat, Am noroit cu cizmele stranele

  Ce le luminaseră icoanele, Am destrămat patrafirele

  Să le zmulg odoarele şi safirele

  Şi-am smuls cu jungherul boabe de mărgărint

  Din gingiile de argint

  Ale chivotului cu lucrătură.

  Pe la chindii, iubita ta lepădătură

  A dat drumul înuntru la o femee

  Cu idoli în braţe, cu Baali şi cu Astartee

  Venită din râpe şi smârcuri, Sulemenită pe sfârcuri, Şi cu ea s-a încolăcit

  Chiar în altarul tău preasfinţit.

  De-acum schitul geme de flori, De cintezoi cântători, De ceruri blajine.

  Doamne, aruncă-ţi trăsnetul peste mine!

  Şi încremeni statua. Dară cea de lângă sine, Rătăcită în epure, eptagoane şi lumine, Având Craii-n mâna dreaptă lucurind ca d-un halou Iar în stânga cu vădita climă Edgar Allan Poe, Prinde viaţă, ş-ochiul verde în triunghi virgin deschisul La geamii încolăcite, turci pufoşi, prefiră visul Hialinului, prea tainic, visul Hogei Nastratin. Sărutare, preasmerite, ţie astăzi mă închin, Geometru-n zahăr candel! Dân ostroavele Antile Şi dân Isarlâk-mireasa au purces aceste file, Bune-ori rele. Ci grăieşte reci silabe coralii, Pre când eu zornesc daireaua şi îngân: pa, vu, ga, di.

  Numit ţinut, grup simplu, falsă landă La soarele pontifical întors. Plug străveziu în recea Helgolandă Văditului, tras cu compasul, tors

  Retează emisfere, netezeşte Lunulele spre planul sterp, mai pur. Minune! Sfânta nu mai dogoreşte. Mareea Lunii creşte la Mercur.

  Aici triumf? În spirit, unic, plugul La valea divulgată s-a ciobit. Triumf revers, cum al planetei crugul, Recesie, dar rai şi nenuntit.

  Se făcu în sloi de gheaţă străveziu cum e cleştarul Cel care rosti aceste, şi-a grăi deprins-au harul Altă statuă gigantă: e aproape un schelet înfăşat în cute rupte unei toge de finet.

  Toate oasele dân faţă în triunghiuri es pân piele, Dân mandibulă de-a dreptul ţepii barbei cresc rebele, Iară ochii. Nu sunt ochii unui om ce au trăit. Este aura ftiziei preste chipul ascuţit, Este grea povara vieţii ce o simţi junghind în oase Când te clateni dimineaţa pe lungi stradele ploioase, Prăbuşit în tine însuţi şi-n noroaiele de-afară. Croncăne cu greu strigoiul melopeea solitară:

  E seară şi ninge-ndesat. Zăpada-n zăpadă se lasă, Şi-abia mă mai mişc îngheţat, Şi-abia mai ştiu drumul spre casă.

  E beznă. Un câine-a lătrat. De-acum n-are rost să mai sper. Sprijinit de un stâlp, un soldat Şi-aprinde ţigarea, stingher.

  E noapte şi ninge turbat Şi nu mai zăresc nici un drum. Cum viaţa-i un loc depărtat! Cum totu-i mai simplu de-acum!

  Hohote satanici spală dala sălii-nmărmurite.

  — Manoile, mă urmează la al patrulea ermite, Ce stătu până acuma cu privirile-n pământ. Are-n mâni o floare care-şi risipeşte cupa-n vânt, Focul grelelor petale, fiindcă ea legat-au rod Şi un măr se-nfiripează-n palma blândului rapsod Ce ascultă cum lumina lunii lunecă pe coajă Cum suspină-n somn sămânţa în mirabila ei vrajă Şi presimte rădăcina. Duhul prinse a grăi Iscând umbre pe sticloase colonade viorii:

  M-am retras într-o peşteră

  Şi număr stelele căzătoare.

  Dumnezeule, încotro ai plecat?

  Cerul e gol de tine, Piatra e stearpă, greierii tac, iezerii s-au uscat

  Ca nişte pleoape de bătrâni.

  Morile lasă umbre de îngeri, Umbre roşii fără nădejde.

  Elohim, unde sângeri?

  Cerbii din codrii româneşti au pierdut

  Pe cărări de velinţă coarne şi lacrimi.

  Mi-e gura arsă.

  De nu m-aş fi născut niciodată

  Poate sufeream mai uşor lipsa ta, Şi poate-aş fi iubit noaptea netulburată.

  Dar aşa, la ce bun cocoşii cu penele, Şi cum să săruţi miezul florii de mac?

  Mă zvârcolesc ca şarpele în umbrele asfinţitului

  Lângă fântânele ce desfac

  Ochii pământului, mitului.

  Şi când, cu părul plin de stele căzătoare

  Mă adâncesc pe cărările somnului, Elohim, tot pe tine te caut.

  Atunci paşii tăi îi aud şi îi număr

  Şi-mi pare

  Că o lumină mare vine în peştera mea

  Şi-o pasăre măiastră îmi adoarme pe umăr.

  Bardul tace şi devine munte coperit de ierburi, Cu, pe pantele-nsorite, clopoţei şi fragi în herburi, Iară angelul urmase:

  — Ceştia patru, Manoil, Sunt măiestrii poesiei vacului cel versatil, XX. Doar doi sunt încă, spre sfârşit de secul, solii Ce la altă poesie au ivit dân mări atolii Şi în alte lumi, năprasnici, cutezară ca să cadă Cum piraţii săr pă funii într-un galion şi-1 pradă. Vezi uşiţa ce să crapă-n glesna primului dân sală? Să pătrundem pă acolo în arterele dă smoală Ce se-ncurcă, se-ntretaie, suie trepte şi coboară, Acum parcă-i dimineaţă iar acum se face seară, Şi-enigmatice chimere în firide împietresc. Să bolteşte altă sală cu decorul gigantesc. Pe un pedestal stă singur, dăltuit în perlă mată, Un colos cu ochi albaştri şi cu buza sângerată, Căutând în jur de sine cam sfios şi rătăcit. Un pulovăr ca o zale preste peptu-i stă lipit. Viţele cărunte-i cade preste frunte. (Ah, bătrâne, Eu privii aceste pleoape şi strânsei aceste mâne, Şi vorbirăm împreună, dară nu te-am cunoscut. Drămuiam în poesia-ţi cât e aur şi cât lut, Făr-atunci a înţelege că de aur doar o vână

  Dacă-n munte să găseşte stins în peatra cea bătrână, E tot muntele de aur şi minune e a lumii. Rău îmi pare de acestea, şi destul ruşine-acu mi-i) Haide, cu tărăgănată voce spunerea o-ncepe Unde în cuvânt se luptă a simţi şi a pricepe Ş-unde-a fi ca un balaur săgetat e de erând. Sângele gravid iveşte uluirea unui gând:

  Deodată mi s-a făcut moarte cum altora somn li se face.

  Şi cum lor li se îngreunează ochii aşa şi mie mi se îngreunează inima.

  Atât inima îmi ajunge de grea că o scap dintre coaste cum aş scăpa-o dintre degete.

  Şi chiar atunci vine îngerul.

  — Ce ai făcut, bă, cu inima ta? Ce ai făcut cu inima ta?

  Aripile lui sunt ţurţuri de gheaţă.

  În sprâncene are ţurţuri de gheaţă.

  Mantia de pe umeri din ţurţuri de gheaţă-i ţesută.

  — Ai dat-o la porci s-o mănânce ai dat-o iepurilor să o roadă ai dat-o la cârtiţe să îşi sape în sângele ei tunele.

  Ai sângele plin de cârtiţe, bre, nu vezi că ai sângele plin de cârtiţe?

  Stăteam în faţa lui cu coastele desfăcute şi el tot lopăta din aripi de ţurţuri.

  Lopăta, lopăta, până când a izbit cu aripile luna şi-a dat-o jos şi-a călcat-o cu tălpile pina când a stricat soarele şi planetele până când a ruinat sentimentele.

  — Nu, nu, i-am răspuns fâlfâind şi eu din coastele desfăcute.

  Dar deja el povârnise cu aripa şi zdrobise cu talpa toate cuvintele.

  — E toamnă, a mai zis îngerul lopătând, lopătând.

  Manoil lăsase capul mult pe spete ca să vază

  Buzele scoţând silabe dăltuite în turcoază, Ce spărgându-se-n păreţii halei să prefac în praf.

  Greu îl trage după sine palidul al său seraf.

  — Aide, prinde-mă în braţă să zburăm dân astă boltă

  Pân-la ultima-ncăpere mult înaltă, mult învoită, Unde ultima statuă uriaşă-ţi va grăi.

  Pe aceasta însă nu poţi tu nicicum a o privi. Căci nu-i dat să vază finţa pă acel ce-i dădu nume Şi-mpregiuru-i ca o mantă plăsmui un vac şi-o lume, De aceea îţi pun palma mea de peatră şi de vânt Preste pleoape; dar ascultă şi nu perde un cuvânt, Căci e ultimul poetic însemnat dân vacul cari Va să vie, şi cu dânsul om ajunge la fruntarii. Mai încolo ce-o să fie, la-nceput dă nou mileniu, Nice Domnul o cunoaşte, nice înger, nice geniu. Uite, suntem la picioare statuei dă sticlă pură. Ci grăeşte, blând prieten, hai, deschide a ta gură!

  „Floare-a lumilor, val verde cu lucori de petre rare, Mări pe care vase d-aur port piper şi scorţişoare, Părând piepteni trecuţi molcom printr-un păr împarfumat, Strop de rouă-n care ceriul e cu nouri mestecat, O, Levant, în cari zefirul umflă-ai sei obraji de zeu, Cu simţiri aprinse umpli neguros sufletul meu!

  O, Levant, Levant ferice, cum nu simţi a mea turbare, Cum nu vede al tău ochiu cu văpăi de chihlimbare

  Noaptea turbure din peptu-mi, zbuciumul ce am în sân, De când sunt deştept pe lume, de când ştiu că sunt român!

  Cum n-am ochii mii, ca Argus, ca cu mii de lăcrămioare

  Să jelesc ticăloşită a poporului meu stare

  Peste care lupi şi pardosi s-au făcut stăpâni deplin, Zgâriind cu gheare lunge al Valahiei drag sân.”

  — Dar acesta-mi ştie gândul!

  — Manoil uimit grăieşte, Insă dân aripe genia lopătarea înteţeşte Şi se nalţă cu Manoli pân-la bolta de azur

  Ce se surpă numai ţăndări; ceriul negru, mort şi dur

  E bătut în mii de stele. Pe ostrov cetatea scade

  Cu statuile-i patetici pe cornişe şi arcade, Pân-un punt ajunge-n caos. Contopit cu Manoil, Angelul fantastic sboară cu aripe de trotil

  Şi în sine şi-n afară, în fiinţă şi-n abis, Pân realitatea vagă, pân suprarealul vis, De se regăseşte iară în mijloc de labirint, Faţă-n faţă cu fantasta, minunata Hyacint.

  Globul de cristal în palme, greu şi limpede, scânteie

  Tot mai stins, iară lucirea-i luminează dalba fee

  Şi pe răzvrătiţi, ce-n sine se strânsese năpristan, Zoe şi Ampotrofagul, Zenaida şi Briliant.

  Se cutremură Manoli, ca dân vis ori ca dân moarte, Globul făr-o vorbă-ntinde zânei tainicelor arte

  A Visării, Nemuririi. I se-nchină şi-apoi pleacă, Pântre geme şi cristaluri se silesc cu toţi să treacă

  Şi să vază iar lumina. Când subt poala stâncii ies, Se făcuse dimineaţă şi pre dealuri, şi pre şes, Iară marea împregiururi focuri albe şi albastre

  Mesteca, reci flori dă spumă-n miriadele de glastre.

  Două săptămâni rămas-au zavergiii în ostrovul Ce în formă e de buche, să-şi mai ogoie istovul Şi să coase cu mătasă sfâşiatul zepelin. Roate dau în golf albastru aripioare de rechin.

  CÂNTUL AL

  Q

  PTULEA

  Estimp grelele barcaze O, listopiraţi Turcii crunţi cu iatagane Toţi cu aripe dă îngeri Padişah a şapte neamuri, sunt un hoge, Nastratin Mânia strică omenia Măgariul şi negustorul Sunt ţigani! Aide-n şatră, împărate Cortul lui vătaf e mare Oh, copile, eşti Zotalis! Spovedanie să-ţi fac Dado, află că spre ştinţă m-aplecai Vis avut-am Acolo căşile-s dă friptură Află, preaiubit Zotalis, că trăim numai o dată Uf, s-a dus şi cântul ista

  Efstimp grelele barcaze, fiindcă are-n cală scule îndesate-n cuferi putrezi, dă la jefuiri destule A piraţilor, ş-urmează calea lor pântre scrumbii Ce din valuri scot întruna capunle simlii. Cu ei umblă laolaltă şi arşice joc cu hoţii Pă frecate punţi dă scânduri, palicarii, sanchiloţii Zenaidii, care vieaţa pentru patrie ş-ar da. I-un parfum în tot Levantul dă pastrama trufanda. Pe catart un mus lunetul îndreptează-n patru vânturi Da nu vede cât e zarea nice barce, nici pământuri: Vecinica, albastra mare să întinde-n pat dă spumă

  Ca o blondă hetairă bucălată şi huidumă Ce lui Rubens vreodată într-un vis a năzărit. Bocăne pă bocaporturi chir Iaurta.

  — Apelpisit. Împregiurul lui piraţii tot să caţără pă funii, Lustruieşte ţevi dă flinte, numără în sbor lăstunii Şi socoate icusarii ce dân punge îi produc Ori icoane pupă lânced şi lui sfântul Nepomuk îşi destăinuie păcatul: că o dată au minţit. Vrunul face pe soitarul şi în curvă s-a-nţolit: Uite-l cum mai mişcă şele, şi cum roate dă cu dosul Pă când muzichie face cu un tumbelechi fălosul Lambros; şi să trece zile, nopţi cu stele ce lumin Pân-să vază iar pribegii vreun ţărmure strein.

  E-n amurg. Pe deal bulgarul îşi conduce telecarul.

  Când deodată boulenii şi-i struneşte cu un hăis, Cu un ţol acoper iute crumpi, făsui şi părădăis, Că la ţărm au tras caicuri şi cobor dân ele hoţi.

  Roşcovanul dă Iaurta-i mână pă iscarioţi în o ceată desmăţată pân porumb, pân arături

  Pân-ajung şi mân la poala unei falnice păduri.

  Acolo întinde corturi, beau, înfulecă şi cânt, Roată se adun şi-nfige cu bricegele-n pământ.

  Focuri-focuri cresc spre stele, stele nalte, necorupte

  Cari nu ştie dă vreo pohtă, nici de patemi, nici de lupte

  Ori de finţele minusculi cari oameni să numesc

  Şi trăieşte cu sperare subt azur dumnezeiesc.

  O, listopiraţi ce-n focuri frigeţi halcile de slană

  Şi vă picură untura colo-n pept, preste icoană, Când veţi înălţa privirea cătră stele, când vun gând

  Va ivi în ţeasta voastră, ce-i cu botul în pământ Precum oaia totdauna, când vă va veni de sus Luminarea că şi vouă v-a jertfit cândva Iisus? Acum doarme simoria, cari pre unde-au băut vinul Acum sforăie şi-mi tulbur horăind alexandrinul Cel la care cu credinţă ciocănesc d-atâta timp Năzuind şi eu o strană în Parnas sau în Olimp. Cum p-un ţărmure tâmplarii raşchetează cherestele, Le-ncleiază-n clei dă oase, le văpseşte cu văpsele Şi le bate-n cuie lunge să închipuie-un barcaz Ce-i proptit cu stâlpi de cedru într-un peş, şi dat cu gaz, De e gata pe trei sferturi, da tot coaste se mai văd, Aşa-mi fac şi eu poema, tot cetesc şi tot revăd, îndes câlţi în crăpăture, topesc smoală în cazane, Dau la găuri cu burghie, mai cioplesc la cabestane, Ca odată-mpinsă-n mare strop de apă să nu ia. Criticos, ce-n veci în mânuri ai satâr şi ai nuia, Judecă aceste toate, tu ce poate-ai vrut să fii Auctore fără moarte, înălţat în bagdadii, însă nu putuşi nici barce dă hârtie, pergamint, Să aşezi pă apa rece-a Inspirării, dă argint. De-njura-vei epopeea-mi, tu pre tine te înjuri.

  Noaptea turmele dă stele tot le mână împrejuri. Dorm piraţii, palicarii dorm aşişderi, în sileaf Mângâind cocoşul armei, punguliţele cu praf Şi grăunţe mici dă aur, şi visând cu zâmbet reu Să îl tragă jos dă barbe pă tiran, samoderseu. Ei nu ştie că la numai două sute stânjeni doarme Infanteria turcească, cruzi nizami ticsiţi dă arme Ce trimişi au fost dă Paşa dân Vidin să-i prinză vii

  Ca să-i nalte sus în ţepe pe ai mândrei Eterii Slujitori până la moarte. Doarme streje pă mazdrace, Acângii pă şei dă iepe şi neferi pă bulumace. Hurii rumene visează a lui Mahomed pramatii, Ba şi băietani molatici (mai departe vezi Istrati). Turcii! Cari decât ciuma, buba-rea şi deşelarea Mai temuţi sunt, cari-n sate îarna-ncep cu spintecarea Pruncilor, şi şomoioage vâră-aprinse pân bordeie Şi preasfintele beserici ei le schimbă în moschee, Turcii crunţi cu iatagane, turcii cari porcul, vinul Nu le sufer, cum nu sufer tot ce bucură creştinul. Cu şalvari şi cu cealmale, cu ciubuc şi cu peşcheş Ei Valahia schimbat-au într-un soi dă Bangladeş. Mor copilele române în haremele spurcate, Doar scheleturi vezi pe câmpuri de imparicopitate, Pre când vodă mulge ţeara ca să-ndestule seraiul, Caşcavaluri, miere, turme mână-n caravanseraiul Cel hulpav, ce niciodată nu se satură-ndestul. Oh, sărmană ţeara noastră, mai ai roade în patul? Mai ai sânge în rumânii care vecinie roboteşte? Poate că şi acest sânge vrun vecin ţi-l priimeşte, Vinde-l iute şi p-acesta. Oh, ajuns-ai la ceas greu!

  Preste amândouă taberi umbra şi-a întins Morfeu. Insă ochiu-nchis afară al oricărui ianicer Cum şi-al grecilor eroici cari desrobire cer Să deşteaptă înăuntru şi se vede orce ins Treaz, gătit de bătălie, cu sileaful roş încins Şi-n sileaf jungher, pistoale, pulbere în corn de vită Cu argint bătut, şi trusă ce cu alb este văpsită Care cruce-on semilună roşie pre ea e pusă.

  Toţi cu aripe dă îngeri păturite strâns în husă.

  Primii turcii să desprinde dă dân corpuri toropite, Port de sangulie mantii licărind ca şi pirite, Fulgere le joc pre săbii care parcă lune sunt.

  Însă mulţi, grei de halvale, pică iarăşi la pământ.

  Să înalţă şi Iaurta, care şese aripi are

  Ce cu perle presărate-s. El dă glas de adunare.

  Hoţii aripaţi se-nalţă, hoardă capie, în sbor, Le ning fulgii ca la gâşte, preste luncă gros covor.

  Care cum voia să-njure să oprea blestemu-n gâturi

  Şi „Osana!” todeauna le ieşea greoi dân rituri.

  Oştile-ntâlnesc la mijloc, pe deasupra unui sat

  De bulgari ce cu găine deodată s-au culcat, însă-i trage-afară larmă care vine dân înalturi.

  Ies ţeranii-n cămeşoaie, privesc ceriul dă smalţuri, Cruce-şi fac şi scuipă-n sânuri, căci arhangheli ei zăresc

  Cum în ceriu, pântre stele, să împung, să miruiesc.

  Fulgi pe sat încep a ninge, câte-un înger cade-n troacă

  Or în vrun smochin cu frupte ce sunt gata să se coacă

  Şi se sbate-acolo-n sânge, cu un umăr retezat.

  Că necredincioşi sunt unii şi buni alţii au aflat

  După truse medicale ce le poartă-n cingători

  Străveziii, adormiţii, avântaţii zburători.

  Când vreun căzut o cruce roşie pe trusă poartă îl ridic dân glod sătenii şi îi leg aripa moartă, Dar de vede semiluna ei se face foc şi jar:

  Cu topoare şi cu coase spintecă pre işlicar.

  Lupta ţine noaptea toată, biruinţa se înclină

  Ca un talger de balanţă când spre liota creştină, Când spre cei cari la Mecca pre un covoraş fac tumbe, Vin pompierii dân comună cu sacale şi tulumbe

  Ca să stingă vâlvătaie ce în sat au isbucnit

  Dă la trosnet de sâneţe, de l-a spangelor sclipit.

  Doar când zorii ca o geană dă lumină să arată

  Preste sat, păgânătatea e ca pleava vânturată, Şi să-ntorc cu biruinţă duhurile-n trupul lor

  Ce le caut pre sub mese, lângă bute şi ulcior.

  Când se scol, nu ştiu nemică, numai unii-i doare-n coastă

  Alţii şchioapăt, alţii-n cefe o durere mai adastă

  Ca când ţeasta retezată au avut-o oarecând.

  Ei se scol şi pântre roşii şi ardei păşesc cântând.

  Însă nici un ceas nu merse şi-nainte cu mirare

  Ei zăresc întăriture, corturele lucitoare

  Da' p-a taberei drumeaguri nici ţipenie, pustiu.

  Când intrară pântre corturi dă mătasă şi pambriu

  Ei înmărmuresc: mormane leşuri zace preste tot.

  Doar un hoge cam spânatec viu dă subt un ţol mi-l scot.

  — Ce-i aicea, bre? Răsteşte vorba cătră el Iaurta.

  — O, mărite.

  — Ţi spui îndată, numai nu mă lua cu hurta, Ceşti ce vezi muri aznoapte ca pântr-o minune-n somn, Cari cred că mâniat-au pre Allah, al nostru domn.

  — Dară tu? Mai breaz eşti oare?

  — Numai nu te-nfuria, O, tu soare al pustiei, eu băut-am o cahvea Şi nicicum s-adorm putut-am orişicât m-am cioşmolit. Că Allah nicicând nu bate pre acela ce-a postit Şi-a cinstit mereu Coranul, fie numele lui sfânt! Şi o temenea făcut-au turcul până la pământ.

  — Câine! Mai rosti piratul, mutra ai de muezin.

  — Padişah a şapte neamuri, sunt un hoge, Nastratin, Ce şi eu pe lumea asta vieţuiesc prea umilit

  Dân cimilituri şi snoave ce cu mintea am brodit, Şi de-ngădui eu ţi-oi spune la ciubuc şi la cahvea Câte o istorioară. Numai nu te mânia!

  Că, vorba ăluia, Mânia strică omenia

  Şi

  S-a supărat ca văcarul pe sat dar tu

  Stai strâmb şi judecă drept şi nu face ca ţiganul care

  Când s-a văzut împărat întâi pe tată-său l-a spânzurat ca să zică lumea că

  După ce că-i prost, mai face şi-n cărare. Că, să ştie, Prostul până nu-i fudul

  Parcă nu e prost destul fiindcă, să mă ierte cinstiţii domniei tale ortaci, Spune-mi cu cine te însoţeşti

  Ca să-ţi spun cine eşti şi

  Cine intră-n rând cu boii iese cu coarne dar, ce să fac şi eu?

  Fă-te frate cu dracul până treci puntea, că si

  Mai aproape dinţii Decât părinţii

  Decât cu înţeleptul în smoală

  Mai bine cu nebunul în ceruri. Deci, preaiubiţilor, fac şi eu ca ăla:

  Lasă-mă sub pat, lasă-mă în pat şi vă cer să-mi cruţaţi viaţa, ca să nu vă căineze lumea că

  Din beţie te mai trezeşti, Dar din prostie niciodată.

  Sta înmărmuriţi piraţii de atâta-nţelepciune. Se-nchină adânc Iaurta-n faţa lui ca la minune Şi-i grăi:

  — O, Nastratine, fericită-ţi este muma Şi relighia în cari tu deprins-ai paideuma. Ci ia spune, ca să aflu în adâncuri al tău cuget, Ce sâmţeşte corăberul în a valurilor muget Când i se strică barcazul şi să duce în afund? Fără d-a intra în apă, nu e umed pă la fund? Ce sâmţeşti când iataganul îl rotesc ca un vultan Preste ţeasta smochinită congiurată cu turban? Oare poate-nţelepciunea să se puie cu puterea? Au nu tace orice minte când tiranu-şi spune vrerea? Au mai este dignitate într-un suflet asuprit?

  — Vrednice Iaurta, lasă a-ţi răspunde umilit. Mulţi pre astăzi sunt stăpânii, sunt puţini stăpâni pre mâine E umil cugetătorul şi abea mănâncă pâine, Gândul lui însă coprinde lumea toată-n lung şi-n lat. Fila tu întoarce-n carte, şi vezi regele plecat Şi alt rege p-altă filă, ce să crede şi el mare Dar curând să înglodează în blestem sau în uitare, Precând înţeleptul este pretutindenea în buchii Fiindcă el au scris ceaslovul, cu trudire, pe genuchi-i. Brav Iaurta, am a-ţi spune o istorie cu tâlc Dacă tu şi palicarii veţi tăcea cu toţii mâlc (Ceea ce şi eu, smeritul, îmi implor auditorul):

  MĂGARIUL ŞI NEGUSTORUL

  Un negustor oarecând, Pe la daraveri mergând, A ajuns la Ţarigrad

  Unde casa n-are gard Ci doar zid, împărăteşte, Cine vede se uimeşte. Acolo când a ajuns Şi bocceaua jos şi-a pus, Un agă-ndat a venit Şi pe loc l-a probozit:

  — Desaga, tu, obraz gros, Căci ai lăsat-o pe jos? Nu vezi ce scrie aci?

  (Şi începe a ceti:) „Vericare dân negustori Ce vine în târguşori La agă-ndat a păşi Se cuvine, ş-a cerşi Cu osârdie şi grabă Loc în piaţă la tarabă.” Auzit-ai, cap de câine? Nu meriţi să mănânci pâine. Negustoriul auzind îi dădu răspuns zicând:

  — Dar eu graiul cel turcesc Nicicum nu poci să cetesc, Orşicât m-aş strădui Literile-a desluşi.

  Aga nimic ascultând, Pre limba lui înjurând, îl târî pe negustor Până la judecător. Acesta se nimeri iar Ca să fie un măgar Ce în jilţ cu fală sta

  Şi urechile mişca.

  — Care-i pricina? Întreabă Iară aga-i spune-n grabă.

  — Aşa! Pricepui îndată. Ce ai de spus, barbă lată? Negustoriul, cam mirat De judele urechiat, Totuşi se plecă umil

  Şi-a răspuns ca un copil Cum că literi el n-a şti Nicidecum a le ceti Şi bocceaua jos să-şi puie Nu ştiu că voie nu e.

  — Pricepui şi zisa ta. Hei, Iusuf şi Mustafa! Voi îndată să-l luaţi

  Şi cincizeci beţe să-i daţi Că a pus desaga jos. Încă cincizeci cu folos Că nu ştie a ceti Literile-a desluşi. Fiindcă e necredincios încă zece-i daţi la dos. Văzând aşa judecată, Negustoriul strigă-ndată:

  — Ian' ascultă măi, măgare, Te văzuşi mare şi tare? Mergi mai bine pe tarla Ca să strigi: i-ha, i-ha! Unui urecheat ca tine

  Nu îi şade-aicea bine. Ce să vezi? Atuncea aga

  De la brâu îşi scoase spaga Pe măgar de-l dete-afară Cu cuvinte de ocară. Apoi sub musteţi râzând Spre negustor zise blând:

  — Cer iertare, efendi, C-am vrut aşa a glumi. Dar să ştii că de-ascultai Şi judeţul respectai Mâncai, fără înconjur, Toate beţele la cur, Că cine se tot înclină La orişicare jivină, Merită să-l canonească şi cu bete să-l cinstească.

  Şi tot astfel mult mintosul Nastratin grăi în pilde, Conjurat de lefegiii puşi pe căprarii şi ghilde, Până seara îşi desface trandafilii preste câmp. Unul se scobeşte-n nară, altu-şi freacă guşa tâmp, Dară-n fiecare creier cugetarea-şi face loc Şi sâmţirea se aprinde. Nu e omul dobitoc, Doar să tragă aghioase şi să umple-ntr-una maţul, Ci un adamant subt ţeasta cât de groasă e nesaţul De a ştire, a pricepe toate câte sunt subt stele. Iată, noaptea se aprinde, ceriu-i plin de asfodele, Două lune sunt subt norii ca marame argintie: Una galbină dasupra, alta-n zare pe geamie, Iatagan ce-n orice suflet un balaur a ucis – E balaurul Tu însuţi năzărit în somn şi vis. Cetitor sau cetitoare (vâj bătrân sau domnişoară)

  Ce-n lumină de opaiţ mă ceteşti în astă seară Năzuind să afli taina marelui Ampotrofag, A lui Languedoc i proci, dac-ai şti cât mi-eşti de drag! Crede, nu ştiu opul ista, epopeea de alviţă Ce ţi-am pus-o între mânuri, domnişor sau copilită, Dă ce lupt s-o-nchei, când poate nu-i decât o nălucire: Nice glorie-mi aduce, nice bani şi nici mărire Şi nu ştiu, nu ştiu, mă crede, dacă duce undeva. Mă silesc să sap un templu în o stâncă de halva, Bombonele, mieji de nucă pun pe el ca pe-o colivă Năzuind să fie totuşi un palat. Fii milostivă, Gingaşo, şi ia din carte numai cât e pentru tine.

  Dimineaţa-i străvezie ca şi mierea de albine. Se scol iute palicarii şi să-nşiruie pe drum, Blestemând sandala cari nu să-ncalţă nicidecum Şi să-ncongiurând cu brâul ce e lung de zece coţi. O iau câş pântre porumburi cătrăniţii sanchiloţi. Cătră prânz doar ce aude ciocăneli pre nicovală, Rânchezat de mânză, chiot, suduit şi lălăială Şi văd fumuri ce subt soare suie drept ca nişte funii.

  — Sunt ţigani! Cu îngrijare mâni la punge duce unii, Dară cei mai mulţi rânjeşte, că gândeşte la ţigance Cari crupa arămie tot suceşte, Rade, Stance

  Fuste creţe şi subt fuste doar ruşinea gol-goluţă.

  — Aide ca să dăm o raită pă la şatră olecuţă Glăsui Iaurta luându-şi de pe peptu-i un păduche Şi strivindu-l cu murdare ale unghielor muche, Poate om găsi acolo nişte urdă, mămăligă. Să-ntrebăm de bulibaşa, care la ţigani e rigă.

  Şi pătrunsă palicarii în o vale toată verde

  Da o pâclă e de fumuri pă dasupra, ce se perde în nori albi pă ceriu galbin ca zărit pân chihlimbar.

  Dă dăparte îi zăreşte un covaci, un corturar.

  Şatra n-o descriu, să ştie dân citit ori amintire:

  Dancii goi, ţigănci cu sânuri tuciurii pân coviltire

  Etc. Avu-ntr-o vreme şi la noi ţiganii voga în regia lui Loteanu (muzica, Evgheni Doga).

  La zărirea cruntei oaste cu junghere în sileaf

  La pământ căzu ţiganii tăvălindu-se pân praf, Se olicăie.

  — Şi trag palme şi îşi smulg în capuri perii, Ba mai trage câte una şi pe spetele muierii

  De se cletin zloţii-n coade cari unse sunt cu seu.

  — Ghiorghios, tu ştii vorbirea a poporului romeu, Fii tălmaci. Ce zice gloata tăvălită în noroi?

  — Ei să bat cu pumnii-n peptun: „Haolio, nu suntem noi! Cruţă-ne, pupa-ţi-aş talpa, nu ne omorî pă toţi

  Că ţ-om face linguri bune şi tălpicile la roţi!”

  — Zi-le să să scoale-ndată, că eu nici un rău le-oi face De or vrea a ne citire pe nemica în ghioace, Dar de-o pune unul mâna în chimir, îi sui în ţepe. Şi întreabă de au lapte de la ugere de iepe Şi de ştie cevaşi danturi să ne bucure la ochi. Să ridic zlătarii-ndată, nu le fie de diochi, Lălăind în timp ce unii în covate bate tactul:

  — Aide-n şatră, împărate, of, pupa-ţi-l-aş pe tac-tu, Aide, şi-o să vezi ţiganii dacă ştiu a priimi!

  Strig ţigance între buze cu Hulele coralii. Două-trei pă fiecare dân voinici îi ia dă braţ Ce la ţâţele boite să holbează cu nesaţ, Are şiruri dă mărgele: scoici văpsite şi turcoaz Acăţate după gâturi şi bujori au în obraz. Şi la bulibaşa-i duce tot cântând dân guri aşa: Giagardea gardeaua, giani no mura!

  Cortul lui vătaf e mare şi vărgat, de bogasiu, Căptuşit cu cel mai moale şi mai fin calemcheriu Un ţigan cu pept de taur la intrare-i c-un baros Toţi se potolesc şi-aşteaptă cu privirile în jos. N „ >r Cum în ziorii primăverii iese iar măritul soare f; j r,” Punând buze rumenele pre căpşor de florioare, ur Cum o vorbă de amoriu dântr-o inimă-a ieşit,; {, ' Aşa iese şi vătaful de din cortu-i, oţărit. R/

  Subt biniş până la talpe e-n cămaşă cu fulie, i Scumpi ceacşiri lila cu ape poartă el cu fudulie v i i Iar pe cap, ce-i ras ca-n palmă, fes cochet de marţeiin, După nasu-i ca de uliu toate damele suspin.! K. <, i Orişicare deget are câte două-trei inele, i u < r> Diamanturi în ureche îi luceşte, lungi oţele „>-> La chimir stau fioroase, cu prăselele de os, j j Şi pistoale înflorate, cu cocoaşele în jos. Poate te aştepţi să-i fie tare tuciurie faţa. *,”

  Te înşeli: obrazu-n lapte parcă-şi spală, dimineaţa, Şi pe umeri de obraze parcă-şi dă cu suliman. Arde subt sprâncene dese ochii ageri de vultan. Doar o pată-n patru colţuri pe obraz, lângă cercel Ca o stea întunecată însemnă pre tinerel. Ochiul singur ce-i rămase îl holbează până-i iese Ca la melci dân cap Iaurta, bâţâind dân craci şi fese:

  — Nu să poate! Treaz sunt oare? Ia împunge-mă puţin? H Cu cuţitul, Spiridoane! Mai încet, tâlhar hain!

  Oh, deştept sunt! Oh, copile, eşti Zotalis! Tu să fii?

  — Dado! Strigă şi vătaful şi să-mpiedică-n frânghii Vrând să se arunce-n grabă drept la peptul lui Iaurta Ce păros să tot umflase până îi pleznise scurta. Minunaţi de-aşa tâmplare ce găseşti doar în romanţuri Palicarii cu zlătarii se porniră-n chiu şi danturi

  Până seara îi închise în ghiocul de cleştar. |. Kukvm'v.

  — Scumpul meu cocon Zotalis, şopti grecul temerar

  Cum şedeau pe perne grele la cahvea şi mezelic

  Pre când trupeşe ţigance juca foarte dân buric, Drag copil, venit-a ceasul spovedanie să-ţi fac:

  Da, ucis-am prunci în leagăn, da, băut-am basamac, Scufundat-am la barcaze, gologani să ai atâţea, Şi icoane aruncat-am cocinilor, cu tărâţea.

  Toate sculele dă aur încrustate-n mărgărinturi, Vase canelate, fine, dă onixă şi arginturi, Patrafire cari scene dân Scriptură reprezint

  Petre scumpe, berlianturi, mirodenii, hyacint, Sclave tinere, fecioare, doar de unsprezece ai

  Ce-n zăbrele au să steie la vrun pase în sărai, Mirt, cahvea dă Mocca, verde, auriu tutun dă pipă

  Stampe lubrice dă care japonejii face-n pripă, Da' ce ştofă inglesească, da' ce ceaiuri de Chitai -

  Toate, toate aste-odoare pentru cari prad şi tai

  Iute-s prefăcute-n lire şi în grele guinee

  Să te ţie-n facultate, Englitera să îţi deie

  Tot ce eu, preaticălosul, nu avut-am nicidecum, Că nu ştiu nici Tatăl Nostru, doar să-nec şi să sugrum.

  Şi ce văz? În loc tu mintea să-ţi căzneşti cu ştinţe varii

  Şi cu vorbe-ncolăcite să sclipeşti în seminarii

  De să strici în tot Levantul gloria lui Cacavelas, înhăitatu-te-ai cu ăştia cari toată ziua lela-s, Egipţienii, faraonii, balaoacheşii-n dezmăţ.

  Aşa plată-mi dai tu mie, care pururi te răsfăţ?

  — Dado, află că spre ştinţă m-aplecai şi-o găsii fadă.

  Ea nicicum nu te învaţă ce să faci în târg, pre stradă, Filosofii-acolo spune că nemica nu esistă, Doftorii pre latineşte bâjbâiesc în carnea tristă, Darvin, tata Darvin zice că ne tragem dân gorili, Gheometrii scrie cercuri, când pe stradă vezi umili Cerşitori ce nici veşminte au şi nici ce pune-n gură Vezi familii muncitoare năclăite-n beutură Iar de câţi în lume afli nedreptate preste tot: Naţiunile în lanţuri şi în vârv câte-un despot. Sclavii lumii estii, ce-are ei a face cu tabele Unde sinusuri, cosinus sunt puzderii ca şi stele, De precesie ce ştie? Periheliu, echinox Nu le-aduce mămăliga. Iată cruntul paradox Lumii ăsteia. De-aceea detei foc bucoavnei vane Şi pre urmele lui Bairon o luai, în caravane Dă creştini ce merg alături până la Ierusalim. Intâlnii pe drum o şatră, şi ca în Şir Haşirim Dragă îmi pică o jună mai nurlie decât luna Şi cu sânii pui de ciută gemănaţi întotdeauna, îmi legai pe cap năframa şi-uite, mă făcui ţâgan, Că acilea viaţa este fericită, de vultan.

  — Bun, ţâgan, dar bulibaşe cum ajuns-ai? Nu-nţăleg.

  — O, pân viclenie, dado, că sunt fiul tău întreg! Cătră zori, acu vo lună, săr dân pae şi fac larmă De să scoală toţi zlătarii ca la goarnă în cazarmă Şi mă-nconjur. „Vis avut-am, dă ahela ce-i trimis Dă dân cer dă Dumnezelea. Să nu-mi spuneţi Zotalis Şi să nu mai hiu pă lume dă nu e adevărat!”

  (însă eu numai minciune şi gogoşi le-am îndrugat.) „Ascultaţi lăieşi la mine, să făcea că-s treaz cumvaşi

  Când tot ceriul să deschise şi văzui un îngeraş

  Ce mi se propti nainte-mi cum vă văz şi cum mă vezi.

  Şedea cu talpele goale pă câmp, între căcărezi.

  „Zieu, trimes sunt dă Sânpetrea să te-apuc dă chică-ndată

  Şi dân nori să-ţi pui nainte hastă lume minunată

  Să-ţ alegi o ţărişoară unde şatra să ţi-o mâi

  Şi de vrei, cu toţi grămadă.

  — N veci acolo să remâi!” Terminând dă zise aheste, el mă-nşfacă şi mă duce Tocma sus în bagdadie, în a cerurilor cruce Dă-l văzui purtându-şi bârna în spinare pă Hristos Şi pă Iosif cu Măria cum şedea şi juca stos. Pă un nour Sfântul Petrea joacă-arşice pe un ban Şi, fiind giolar dă seamă, bagă ichiul în armean. Gios privind văzui a lumei blagă multă, avuţie In Nepal maharajahii Ramayana o renvie, Elefanţii poartă săbii pre lungi colţii de morfil; Ţarul nalţă bolţi sucite; la Paris, la Bal-Mabil Vezi pre juni în lupanare de cinismu şi de lene; în Holandia lalele sunt păscute de joiene Ce abia târăsc burdufe ugerele între pulpi; Scoţianul cu genuche goale fuge după vulpi Pân pădure, cu ogarii, răsunând adânc dân goarnă; Lumea Nouă jad şi aur preste lusitani răstoarnă. Da' mai mândră decât toate ţerile dân hastă sferă E Valahia ferice, e Valahia prosperă:

  Acolo căşile-s dă friptură

  Cu uşe dă telemea o bucată, Iazurile dă mujdei şi dă saramură Şi dă sarmale malurile roată.

  Zieu! Uitându-te la toate-aheste îţi pare cum c-ar hi doar poveste.

  Cum Briareu cu o sută dă mâne

  Măcelarii coaste retează, Jupoi şoriciul, despic căpăţâne

  Dă dân ziori până când să-nserează, Dă Paşte mielul nu lipseşte nicicui, Nici dă Crăciun godac cu gutui.

  Cahveaua cură pă la cişmele, Dă care vrei, solubilă, naturelă, Locomotivele au dă fagure biele Şi dă ghiudem manivelă.

  Uliţile târgurilor toate

  Cu caş afumat sunt pavate.

  Tramvaele umblă pă doi cârnăciori Şi se prind de fir cu spaghete

  Pruncii de Sân'Niculae în zori Toblerone găsesc în ghete, Portucale, smochine şi gref

  Banane şi orce mai au chef.

  Vinul spumegă pân canale, în stradă, Dă vutcă sunt lacuri întinse

  Coniacuri franţozeşti dân ogradă Scoţi, dân fântâni necoprinse.

  Doar un lucru stârneşte uimirea:

  Nu e şampanie pă nicăirea.

  Crumpii, făsuiul sunt alungate

  Chiar şi de săraci cu ruşine, Că se-ndoapă doar cu antricoate

  Şi iepure conjurat de măsline La pui rumeniţi cârnesc nasul Şi la o parte împing carasul.

  Ce să mai spui! Dă unt sunt statue Beserici dă zahăr văpsit, marţipan

  Şi paratrăznet în urbe nu e

  Să n-aivă-n vârv bombonuri în celofan.

  Pă mărgini de uliţi e plină rigola

  Dă pepsi şi dă coca-cola.

  Când moare vun om ei îl pune în sicriu dă şuncă de Praga

  Preotul zice o rugăciune Şi rudele-adulmecă vaga

  Mieasmă de sărătură, Căci dân pastrama crucea făcură.

  Astfel, dado, eu ţiganii îi vrăjii ca pe sugaci Şi să mă urmeze-ndată îi făcui, buluc, buimaci Dă acum ei mi se-nchină şi în toate mă urmează.

  — Fiule, grăi Iaurta, dacă inema-ţi cutează, (In ăst timp o paceaură le aduse baclava) Dântr-o biată bulibase te voi face beizadea! Şi-i istorisi de-a valma storyul lui Manoil Mângâind uşor cu palma brâul lat, de crocodil.

  — Află, preaiubit Zotalis, că trăim numai o dată în scârbavnicul al lumei vis cu pleoapa rădicată. Să jertfeşte pentru ţeară junele adolescinte Care numai idealuri are-n ţeasta fără minte;

  De fervoarea lui să cade tot mereu a profita: El să chinuie în ocne, noi şedem la baclava. El zavera o începe şi cu nobile simţiri Pre popor el îl rădică ca să scuture pre zbiri Şi să-ngăduie dreptăţei, libertăţei ca să rege, Dar tot noi până la urmă biciul luăm şi facem lege, Noi, pre cari consciinţa nu îi chinuie de fel, Noi, ce ştim că lumea asta e tavernă şi bordel Unde iei cât poţi, te caţeri cât mai sus şi asta-i tot. Sigur, vei fi plin de vorbe şi-ţi vei zice sanchilot, Că nemica nu te costă să te baţi în pept cu mâna De vrei bine a o duce. După moarte-i doar ţărâna. Aid-cu mine până-n Giurgiu, cu ţiganii laolaltă Să ne-alăturăm zaverei (om lăsa-o iute baltă).

  — Dado, a răspuns Zotalis cu privirea înţeleaptă, Diavolul e doar genunea între vorbă şi-ntre faptă. Dacă astfel cugeti, semn e că la diavol te-ai vândut. Ţie mă alătur, însă eu ştiu bine ce-am făcut.

  Ce la tine este dracul e la mine Machiavel. Nu e lumea o tavernă, nice lumea e bordel, Tablă e de şah în care cel mai ascuţit la minte Ştie turlele dă fildeş a muta napoi, nainte Că să-nghesuie pă riga celuilalt, să biruiască. Fără paternă eu mânui sforile, politicească Ştinţă-având. E acţiunea pentru mine Dumnezeu.

  — Bate palma, bre Zotalis! Te cunosc, eşti fiul meu!

  Şi să duce, umblă şatra pân Bulgaria turcită Lăsând şleauri dă căruţe-n urmă, dâră-ncolăcită Dă la fumuri şi duhoarea fearei cu belciug în nas.

  Ei să perd pântre coline dă aramă şi dă stras, ^ Pân-la Dunăre ajunge pă cărări dă scorţişoara Subt un ceriu dă sânge, păcură aprinsă, ceară.

  Uf, s-a dus şi cântul ista. Ostenit sunt preste poate.

  O să treacă oare anul pân-o să le văd pe toate

  Isprăvite? În o sticlă fumurie-o sta macheta

  Dă corăbioară sveltă, migălită cu penseta?

  La ce bun? Doi ani dân viaţă pentru astă jucărea.

  Uneori îmi pare vană, alteori mi-e dor de ea

  Şi cetesc la întâmplare. Nu ştiu, nu ştiu ce să spui.

  E întâi april dân anul '88. Prea soare nu-i.

  În bucătărie ţăcăn la maşina mea de scris.

  Arde tare aragazul, nici un ochi nu e închis.

  CINTUL AL

  N

  OUALEA

  Braga bun! Când dân nouri o beşică Decupa dân epopee bucăţica cu balonul La arătarea de mirare Manoile, cuget nobil Dar ce dracu faci? Dă-mi drumul EU, MIRCEA CĂRTĂRESCU împregiur piraţii sforăi Miliardele dă stele Cobor treptele cernite ale scării îngheţate Cu prapuri, cu cădelniti, cu-elohimi Te-am căutat peste tot Nu-n Talmud şi nu-n descântec

  B

  'ragă bun! Susan! Şerbeturi! Ia rahatul cu fistic! Sarailia dă dân care mierea curge pic cu pic! Zahăr candel şi smochine, la un ban o mână plină! Hei, efendi, vrei o hure cu fund greu, vrei o cadină? Au îţi face trebuinţă un barcaz cu pânze late Să îţi poarte cheresteaua preste-a apelor palate, Unde este dulful pase şi morunii sunt cădii? Faci un chef? Îmi iau daireaua şi îţi cânt: pa, vu, ga, di. Giurgiu! Tu, ciupercărie care creşti pă bălegar Unde putregaiul, smârcul port lumini şi aur rar, Unde gâturi de moschee să lungesc spre cornul lunii

  Răsucindu-se pă turle dă biserici; unde brunii Turci bat palma la negoţuri cu moldavii cei bălai Pă batali cu coade groase sulimanuri dând, şi strai. Tu eşti undeva în mine, raia dulce, asudată, Te-am văzut poate cu ochii cei ai numelui de fată Care mama îl purtase: să chemase Badislav. Turci, bulgari, tătari în mine vărs vârtute şi nărav. Pă la ceasul dimineţei lapte acru, bulzi de unt Duc olteni în cobiliţe, iar armeni dân Trapezunt Au adus în piaţă vase dă aramă ciocănite. Icre moi în blide unse pă tarabe sunt lăţite. Clopotele dă biserici ortodoxe bat în dungă, Să deschide, să închide băierele dă la pungă La zaraful în dugheană, und-pă taleri dă balanţe Lei, pistoli, ţechini, carboave odihnesc printre fitanţe. Întreita ceată cari eu cu ea vă plictisii în tot cântul dinainte: palicarii fistichii, Hoţii strâmbi ai lui Iaurta, faraonii lui Zotalis, Să-ndesa pân ulicioare, trecea greu, căci matahali-s Pântre murii dă paiantă zugrăvită roz, azur.

  Nori suciţi ca acadele să-nşurub pă ceriul pur.

  Când dân nouri o beşică preste cruci şi semilune

  Fâşâire dă mătasă a întins, şi umbre brune, De cu gurele căscate târgoveţii au răcnit.

  Manoil văzu-n lunetă că tot târgul e spuzit

  Dă guri roşii cu dinţi putrezi şi dă ochi holbaţi ca cepe, Vrând pân care mehanismu stă beşică a pricepe

  Atârnată-n bagdadie, punând soarele-n eclips

  Cum pre sfârcul de ureche eleganta prinde-un clips.

  Peştele rămâne sângur pre tărăbi, şi nepăzât, Muezinul în geamie sura i-a rămas în gât, Că toţi fug, cu mic cu mare, rătăcindu-şi imineii

  Ca să vază cum balonul răsucesc în degeţi zeii

  Unei preaciudate, tulburi, minunate seminţii.

  Languedoc tăia cu junghiul un harbuz felii-felii, Şi muşca dân mezul roşu, siropat, precând Ercul

  Momâţica molfăieşte între fălci un tubercul.

  Zoe şi cu Zenaida-n fund dă coş făcea pasenţe.

  Ce fusese rochi învoalte le atârnă-acuma zdrenţe, Precum zdrenţe ne rămâne trupul la sfârşitul vieţii.

  Leonidas, a cui barbă depăşeşte parapeţn

  Şi ca o velinţă-atârnă pă deasupra de nacel, Cu o cheie franţozească răsucea un şurubel

  Dă la o maşinărie dă dân care ese arce, Bolţuri, cremaliere unse, chei cu care se întoarce, Cum şi-un ochiu dă lentilă lucurind a curcubău.

  Zepelinu-ncet să lasă preste târg, vâslind pân hău.

  Uite, e deasupra pieţei dinainte de agie.

  Muşteriii, negustorii, în caşmir sau în dimie

  Perd liulelele dân gure; o borţoasă în dureri

  Scapă plodul chiar acolo (asta-i după „Fraţii Jderi”).

  Iute furii lui Iaurta zid făcu dân pepturi late

  Care împregiur dă ţâţe cu sirene-s tatuate

  Şi în rotocolul unde nici ţipenie nu fuse

  Ancoră aeriana luntre.

  — Ampotrofagul puse

  Mehanismul ce în braţe îl ţinuse ca p-o gâscă

  Pă un trepied. Dodată dân lenţii o rază vâscă

  Decupa dân epopee bucăţica cu balonul

  Ca p-o poză-n patru colţuri. Preţ de-o clipă, în cotlonul

  Deschis astfel în „Levantul” apărui chiar eu, bătând

  La maşină cântul nouă, chip prelung, obraz plăpând, Ochi ce obsedaţi de sine doar spre sine se întort.

  Dară Leonidas coase gaura c-un fir de tort, Iară hoţii, palicarii şi ţiganii-n opintire

  Poza cu balonul duce pre o pajişte subţire

  În afara urbei Giurgiu. In ăst feliu târgoveţii

  Li se pare că visară, că fu izvodire-a cetii

  Dirijabilul, şi merge fiecare după trebi.

  A rămas ceva dân astă nălucire, mă întrebi?

  Da, fiindcă tâmplarea face ca meser Tripanosoma, Un poetic ce lui vodă pre la nări trecea aroma

  Dă-nfocate osanale, dă-ndoite plecăciuni, Că-l numea mereu doar „Fala ăstei nobili năciuni”, Să să afle-atuncea-n Giurgiu, la pohtirea unei bresle

  Ca să le cetească stihuri dăspre naşterea în iesle

  (Starostele la cultură un punct astfel mai bifa)

  Zilierilor dân docuri, calfelor dân cherhana.

  Când zări beşica-n ceriu se mişcând încet-încet, Condeierul moaie peana şi croieşte un sonet:

  LA ARĂTAREA DE MIRARE, BEŞICA CE S-A IVIT DASUPRA RAIALEI GIURGIULUI LA ANUL 18.

  Pă timpul râmlenilor, pre când Pompilie Numa Rigă solomonar, cu virtute Rătăcisă pe drumuri necunoscute Mielului Hristos, care-şi slăveşte muma, S-ar fi ivit pă cer de lumină roate Dupe cum zice Plinie vechiul, Ce ştia şi giuvaerele şi curechiul

  Şi în „Povestea firei” au scris dă toate.

  O, vremi, o, năravuri, iacă ş-acuma Noroadele semn află dân ceri, D-unde Providenţa răotăţi numa

  Zăreşte. Ci voi, evgheniţi boieri, N-aveţi a vă teme: voi sunteţi spuma Ce Domnul nu o strică nicăieri.

  Cetitor, cu fantasia-ţi tu vezi scene ce vitralii-s Tot cetind la epopee. Cum Manoli şi Zotalis Regăsiţi să-mbrăţişară eu nu poci a-nfăţişa: Peana-i cârpă, simţimântul e mai aprig decât ea. Priimit cu bucurie fu-n zaveră Nastratin, Deşi turc, dară e contra la tiran şi la hain Iar pân cuget el e numai cetăţean dân univers. Să pun toţi în jur dă focuri, privind joc, ascultând ghiers Rupând halce dân berbece pă cârlige fript ca hoţii. Somn la umbră dă beşică au gustat apoi cu toţii. Manoile, cuget nobil, doară tu şezi la o parte, Numai tu dân toţi deştept eşti, efigia fără moarte Libertăţei, Poesiei, care una sunt în veac. Ţi-este a spinării şiră ax al lumii, prepeleac. Jertfă eşti de-a pururi, iară după jertfă acei care Te-au batjocorit mai bine, îţi vor înălţa altare Carne, zgârciuri, sânge lacom aplecându-se la duh. Frunte naltă şi ochi limpezi, nări ce freamătă-n văzduh, Manoile, însă totuşi chiar şi tu eşti vis ca toate, Trandafil deschis în mintea-mi dân răsfăţ şi volutate.

  Liber te simţeşti în luncă, lângă foc; în mână ţii

  Floarea serei ce să lasă pre biserici şi geamii, Coperindu-le cu franjuri de stamine şi petale

  Pântre cari scapăr stele: mehanisme dă cristale

  Clinchetind melanholie, legănându-se domol, Dar eşti numai personagiu dă hârtie şi de gol.

  Pot să-ţi curm acuma viaţa, pot să fac ca să devii

  Trădător şi Iudă, rege sau călugăr în pustii.

  Iată, te coprind în palme, te înalţ ca p-o păpuşă, Alte linii scriu în palma-ţi cu o peana jucăuşă, Ba te scot chiar din hârtia ce-n maşina mea de scris e:

  Pân-la brâu acum afară eşti dân fabrica de vise

  Şi ca cel ce să deşteaptă cu clipit te uiţi în jur:

  O bucătărie mică prinde-n ochiul tău contur.

  Ceaşca de cafea pe masă, vase multe în chiuvetă

  Şi, privind în ochii-ţi negri, un bărbat cu verighetă

  Ce îşi odihneşte palma p-o claviatură gri.

  Ai urcat acum o treaptă dân a lumei trepte mii.

  Ce mai este Poesia? Libertatea ce mai este

  Dacă lumea mii de valuri are, cu-nspumate creste, Creatori şi creature de-s în lanţ neîntrerupt?

  Dar ce dracu faci? Dă-mi drumul, uite, mâneca mi-ai rupt!

  Lasă-mă, dă-mi drumul, respectă convenţia, ce naiba!

  Ce vrei să faci? Hei, dă-mi drumul la mâini! Desfă o dată degetele! Mi-ai rănit buza! N-ai voie! Nu-nţelegi?

  Tu nu eşti de aici, tu nu ai ce să cauţi aici! Tu ai alt grad d realitate, Doamne, şi totuşi ce labe viguroase! Ia te uită, poetu visătorul, Doamne, de ce m-am apucat de povestea asta, ce mfi găsit, când toţi sunt înnebuniţi de actualitate, când se scrie poezi cotidianului, coborârea poeziei în stradă, când – uf, mă sufoci – toată lumea s-a plictisit de metaforă imagine stil încărcat, ornamente ciubucării păianjeni, drace, numai o epopee orientală îmi mai lipsea, care să mă şi ţină paralizat doi ani şi care – trosc! Ticălosule, era o ceaşcă scumpă, 60 de lei, o. hm. Filigeană, ca să pricepi şi tu – da, şi care o să-mi aducă dacă o să se publice vreodată numai ironii, aha, te-am apucat şi eu de plete, stai, nu mişca, ce naiba, să ne înţelegem, of, Pirandello, şi Nibola, sau Nevoia sau cum îi zice, în fine, Negura, uf, ia uite-l cum stă pe jumătate în epopee ca un portar de polo, bate apa, şi eu în timpul ăsta trebuie să spun ceva inteligent despre postmodernism. Ihab Hassan, iha, iha! Ăsta-i Nichita, nu, nu. NU, NU, NUUU! Cristinaaaaaaaa Cristinaaaaaaaaaaaaaaa! Am luat o gură de Levant, lasă-mă, drace! Manoile! Ptiu! Ce gust. Colivă. Alviţă. Ghici! Salep! Nuuu. Fistic! Nuuu. Levant levant levant levant levant. Ia mâna de pe scaun, te ating, să ştii! Cât mi-eşti de drag! Cu pisălogul! Stai! Stai! Aaaaah! Cri! Cristinaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaa! Stai! M-ai terminat, lasă-mă doar o clipă, doar cinci minute, atât. Un armistiţiu. După aia, Domnul cu mila. Doar să scriu asta:

  EU, MIRCEA CĂRTĂRESCU, AM SCRIS LEVANTUL ÎNTR-UN MOMENT GREU AL VIEŢII MELE, LA VÂRSTA DE TREIZECI ŞI UNU DE ANI, CÂND, NEMAICREZÂND ÎN POEZIE (TOATĂ VIAŢA MEA DE PÂNĂ ATUNCI) ŞI ÎN REALITATEA LUMII ŞI ÎN DESTINUL MEU ÎN ACEASTĂ LUME, M-AM HOTĂRÂT SĂ ÎMI OCUP TIMPUL CLOCIND O ILUZIE.

  Şi acum acum acum dionis liniile-mpăienjenite şi păianjenul orbitor orbitor şi valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri ajutor valuri valuri ajutor valuri valuri valuri valuri ajutor ajutor valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri quasari valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri valuri supergalaxii radiogalaxii valuri valuri valuri valuri valuri valuri galaxii galaxii galaxii stele galaxii galaxii stele stele galaxii stele stele stele stele stele stele stele stele stele stele stele stele stele stele

  Iar adânc, adânc subt stele zac subt globul de mătasă Lângă Manoil, jaboul subt jiletcă ce-şi îndeasă Şi îşi freacă vânătaia de subt ochiu cu pelin, îmbrăcat sunt cam subţire: doar cu blugii bleumarin Şi un plovăr care dunge albe pă fond mov lăţeşte. Dar la foc dă vreascuri putrezi încălzesc a mele deşte, împregiur piraţii sforăi, mai hidoşi decât credeam, Cu ţigance ce-şi iveşte pulpele după bairam Dă subt multe fuste creţe; văz îndată pă Iaurta Care încă dân pruncie doar înjurături şi furt a Nărăvit, pă Leonidas lângă Zoe horăind

  Stelele tivindu-i barba cu horbotă dă argint, Şi, în fine, mai de-o parte, mângâindu-se fierbinte, Buze dulci îngemănându-şi, gungurindu-şi jurăminte Care Cupido, prunc tainic, li le picură în sân, Languedoc şi Zenaida pă un maldăre de fân. Toţi esistă, toţi respiră, nimenea habar nu are Că-n adâncul unei file vieţuieşte-n închisoare. Mă întreb ce trup gigantic stă în locul meu la masă în bucătăria unde la maşină scriu acasă. Poate-fi c-acum maşina mea de scris singură bate Să nu lase aste file dezolant neterminate, Poate-fi, la fel, ca însăşi epopeea să-şi înnoadă Finele, firesc, la finţa-i ca şopârla fără coadă. Fapt e că ajuns-am, iată, personagi neînsemnat, Cum în boabă dă răşină un gândac s-au încleiat. Dân visarea mea adâncă mă trezeşte Manoil:

  — Mircea, uită-te pă boltă! Ce balaur dă trotil! Uite pântre frunzi dă carpin miliardele dă stele, Nopţi pe nopţi pe nopţi sunt puse, nopţi în nopţi şi nopţi-tunele, Constelaţii în vârteje, un clinamen de văpăi. Stele se născând şi stele acuplate-n năbădăi, Stele mor şi stele cuget, stele danţă, stele plânge, Ţări de stele, ţări de stele le supun, le scaldă-n sânge, Fiindcă ceriul reflectă în turbarea-i înstelată Viaţa toată, moartea toată, roată îmbucată-n roată, Cum lui Iezechil proorocul la Chedron i-a năzărit. Noaptea nopţilor i-aceasta, covor scump şi înflorit!

  Subt arcadele dă stele Manoil şi eu, minusculi, Vii, dar răsăriţi dân literi condeiate în opusculi, Degetele ne-mpletirăm păşind moale preste cei Adormiţi subt ploi de stele, subt lumini şi subt schintei. La un lac ajuns-am, ape gungurind, pulsând alene Reflectând nemărginirea de văpaie între gene, Provocând la meditare orice suflet, orice minte. Un poem născu în visu-mi. Iată, îl aştern nainte:

  Cobor treptele cernite ale scării îngheţate Printre cetine şi roze care în aprins amurg Sfâşie zaimful serii cu ghimpi tari şi coji uscate Şi întind tăcute rane peste cerul cu vărgate Dungi de purpură şi aur şi de nouri care curg.

  În penumbra vişinie ca şi ugerul văratic

  De măceş în legănare pe uscatul peţiol

  Doarme lacul ca un ochiu de femeie, voluptatic

  Şi căprui, în care peştii cu înotul tremuratic

  Ard din solzii calzi de ambră, scot pe unde rotocol.

  Luna bate-n pietre scumpe caldarâmul de cleştaruri. Sălcii cu miros de algă scot pe maluri rădăcini. Foc nepotolit şi sânge varsă norii-n nenufaruri Ca în crude, ca în roze şi molatice paharuri. Băncile, prin frunze moarte, se acopăr cu lumini.

  Lebezi lâncede pe unde lasă-n urma lor văpaie Şi se-nfundă în cotloane înnegrite de amurg Unde capul şi-1 protege sub aripe de bălaie

  Pene tari şi înfoiate, până somnul le-ncovoaie Şi rămân încremenite, pradă viselor ce curg.

  Eu? Pe care suferinţa l-a luat ca fiu de taină

  Şi pe care nostalgia după vremi de care fugi

  L-a gonit din miezul lumii putrede, şi ce se caină, Stau pe malul singuratic, învelit în marea haină

  A răcoarei şi a cetii, şi în zornăitul sumbru al fermoarelor de blugi.

  Lumea, zic? Dar ce e lumea? Suflete ce mi te-asemeni, Ai gândit oare vreo clipă la chircitul bob de lut Unde din Mossul la Lipsea, din Alasca până-n Iemen Treapădă ca-n moşuroaie miliardele de semeni Duşi cu valul către moarte numai fiindcă s-au născut?

  Numai fiindcă o Martiră luminată de durere Pe un pat roşit de sânge a dat suflet unui fiu Cu un briliant în ţeastă, sub o glugă de artere, Omenirea-mpleticită, din cădere în cădere Fumegă ca o cascadă risipită în pustiu.

  Căci e mintea mestecare de contrarii fără leacuri De cinismu şi de milă, de prostie şi de duh Este omul unul singur, meşterind stricate veacuri, Gemeni sunt Homer vestitul şi Rimbaud sub zodiacuri Şi sunt gemene cvadriga şi naveta spaţială ce se pierde în văzduh.

  E, fireşte, globul nostru conjurat de lumi hirsute, De şăgalnice comete şi planeţi nenumăraţi. Focuri-focuri, peste sate şi pe codri, stele mute Luminează blând şi tainic, duc pe drumuri nevăzute Pe corăbierii vajnici, pe năierii încercaţi.

  Dar cât ai privit spre stele, orăşean cu faţa suptă? Cât ai vrut ataraxia de la sânul lor să sugi? Greu căznit de vreo idee, ai pornit cândva la luptă? În oglinda argintată ţi-ai văzut icoana ruptă Şi la ocna ta tu însuţi ai făcut din tine drugi.

  Cine suntem? Nu se ştie. Ce am fost? E doar părere. Viaţa ni se trece ca prin crengi de măr o adiere – Scintilaţie stârnită pe-un ecran de un atom – Slujbe şi canalizare, receptoare şi mixere Şi din când în când în braţe o uitată de muiere Iar apoi un Vierme lacom – iată datul unui om.

  Ai să zici, fecioară pală ce-mi citeşti aceste ştire, Că rănit am fost de lume de o văd atât de crud, Că în lume e şi soare, că şi-n curţi de cimitire Flori gingaşe scot potirul sub a cerului iubire, Că în lume cântă îngeri şi doar eu nu îi aud.

  Însă ce ştii tu, copilă? Ochii tăi sub lună plină Doar de veştede arginturi cupe reci a unui crin

  Au atins cu geana lungă. Chiar şi tu eşti numai tină: Sub tricou cu „Shakin' Stevens” şi sub sânul de lumină Hâd îţi stăruie scheletul ce triumfă pe deplin.

  Am crezut şi eu o dată în amor. Am scris o carte

  Ce-o găseşti în fişierul galben de la B. C. U.

  Dar văzui sub transparenţa cărnii pe cumplita moarte

  Şi sub şoapte şi leşinuri viclenia unei soarte

  Care pentru a ei scopuri totdeauna se bătu.

  Zici amor? Zici procreare. Patimă? Instinct ce vine

  Să ne vadă cu fier roşu însemnaţi ca pe ocnaşi.

  Rătăciţi fără ieşire în regatul de vitrine

  Şi de maţe-ncolăcite şi de gusturi alcaline, Noi de chipul nostru însuşi spre femei suntem atraşi.

  Vai, nimic nu ne trezeşte din temutele arcane. Vai, ni-i mintea ţesătoarea unei grea tapiserii. Vai, nimic nu e aievea: bande de casetofoane Ce le ştergi când vrei, imagini pe fantastice ecrane Celebrând în zgură floarea veştedei nimicnicii.

  Crezi că eşti? Dar uite, nu eşti până gându-ţi duci la capăt. Splendide civilizaţii ştii că s-au întors în vid. Stelele cele mai lucii ştii că pân'la urmă scapăt. În urechi nimic nu vine, de la ochi nimic nu capăt Cari să nu fie părere şi vis lânced, insipid.

  Nici divina poezie, candelă ce dă sclipire Lumii, altfel de gunoaie, de greţos şi rânced fard, Şi de ţevi în camioane, de containere, de fire, Nu mai umple cupa vieţii cu speranţă şi iubire. Nimeni nu mai pleacă fruntea la cântarea unui bard.

  Stele s-au aprins pe ceruri, clinchetind ca diamante Şi în lacul mut de ambră tremură icoana lor. Dorm în trestii foşnitoare ale viselor amante, Lebezile legănate pe sub sălcii elegante şi raiaua se străvede în fundalul de decor.

  Doamne, dă-mi atât: tărie să îndur până la urmă Farmecul şi chinul vieţii şi să nu dau înapoi. Fă să îmi aduc la buze trandafirul de noroi Şi în clipa cea din urmă

  Să-ţi dau cupa ce mi-ai dat-o, Disperarea fără capăt, neştirbită înapo

  Manoil în zori de ziuă cunoscut la toţi mă face

  Pă la hoţii ce îşi spală supţiori în boloboace, La ţiganii ce se scarpin şi la nobilii iroi:

  — E efendi Auctore, negustor dân ţări dă sloi.

  Carte are dă la Şvedul către Oton cel mărit

  Sabia să ia în toate ţerile dân răsărit, Toţi creştinii să se scoale, că el va trimite-ndată

  Zece mii de pusce bune ce au ţeava retezată.

  Nu-l puteţi privi în faţă? Faptu-acesta nu vă mire: Şi mireasa prima dată a privi i-i greu pre mire Dar cu vremea să deprinde.

  — Tânărule, grăi Zoe

  Hăinile ţi-s mai ciudate ca lui Robinson Crusoe Şi ivirea ta aşişderi; dar dân asta nu-ţi fac vină. Spune-mi: e la voi în ţeară despoţie au lumină? Poate oropsitul glasul să râdice la urgie, Au îndată îl înşfacă şi îl duce la agie Unde la secret îl bagă şi-apoi minte îl învaţă Şi plăteşte libertaua cu măselele dân faţă?

  — Vai, evghenisită chera, începui cu şovăire Da-mi tăie cuvântul larmă şi-un sclipit dă patrafire Şi dodată văz câmpia coperită dă mulţimi: Sunt, călări, pe gios, cu prapuri, cu cădelniţi, cu-elohimi, Negri cari idoli poartă, ce să strâmbă-n roş şi verde, Indiani cu graşii Buda ce subt baldachin îşi perde Vagul râs şi pleoapa-nchisă; sunt zuluşi pictaţi, maori, Japonezi ce-nalţă zmee dă mătasă pre subt norii Răsuciţi cum chimonouri pre un mijloc supţirel. Joacă lin cu Tora-n braţe oamenii lui Israel. Vin creştini dân Lima (cupe poartă ei, cu chocolatl) Cari încă îl confundă pă Hristos cu Quetzalcoatl, Tatuaţi şamani bororo ce se înrudesc frumos Dupe reguli structurale, cum vedem în Levi-Strauss, Pă cămile musulmanii, pă măgari cordelierii Pravoslavnicii cu barbe până-n brâuri vin puzderii Cu icoane condeiate şi nimbate-n foi de aur. Mai târziu agiung campuchii ce să-nchină la balaur: Aduc vase smălţuite, delicate ca păuni. Schimnici ce la gâturi are crucifix legat cu funi Pâlcuri-pâlcuri vin în luncă, costelivi şi păroşaţi, Ii urmează episcopii-n fir de aur înfăşaţi Şi cu mitrele bătute în smaragde ca şi ouă. Schisme, secte se amestec pă cărările de rouă, Indienii Picior Negru pipa trec cu dignitate Cătră pastorii ce fumul scot pă nările umflate, Pre când scurmă în obrazu-i cu o sulă un derviş. Toată lunca amiroasă a tămâie şi haşiş. Psalmodii gregoriene, gonguri grele din pagode, Psalmi şi ritmuri havaiene să-ntretaie, imne, ode Să înalţă pân-la ceriu dă dân pepturi dă martiri. Toţi s-opresc naintea noastră-n rogojini şi serasir. Gios aşează daruri, iară un bătrân ce gene albe Le râdică cu toiagul, că-i ajunge pân-la talpe, Agrăieşte: (dară spusa lui, iubite cetitor, Tălmăcesc pe rumâneşte, spre-a-nţălege mai uşor):

  Te-am căutat peste tot. Între orăcăitul copilului abia ieşit din uter şi înceţoşarea din ochii celui care trebuie să moară. Am simţit că nu asta e tot. De ce ne chinuieşti? De ce lumina stelelor şi lucitul elitrei de buburuză ne fac să te bănuim? De ce apari fugitiv în mirosul frunzelqr de mărar? Mereu bănuială, presimţire, mereu în subtext, mereu subliminal mereu în inimă, în străfundul inimii mereu simţit în chimia celulei, în creşterea embrionulu în vârtejul limbilor de foc. Niciodată văzut, auzit, mirosit, gustat, pipăit.

  De gândit, gândesc prost la tine. Unde tu simţi duhoarea de creier, te depărtezi. Nimeni, nicicând nu te-a gândit corect. Căci tu eşti dincolo de pieliţa de pe creierul meu şi de pielea mea şi de pielea ce îmbracă lumea. Tu eşti poate o lume bărbat ce mângââe sânii lumii mele, ce îi sărută ochii. Tu poate strângi în braţe lumea noastră şi poate pătrunzi în pântecul ei şi poate eu sunt cel ce se va naşte. Eu ţin la tine ca la un tată pierdut, sunt ca orfanul care priveşte poza tatălui său.

  Încet, mă apropii de echilibru.

  Curând, dialogul nostru se va sfârşi.

  Îţi mulţumesc pentru moarte şi putrefacţie ca şi pentru acest miros iute de frezie ca şi pentru aspectul aspru al tencuielii.

  Am văzut lumea.

  Între moarte şi viaţă, pe această scală mi-am plimbat corpul.

  Ştiu vinişoarele din petala florii de corcoduş ştiu chinul geloziei ştiu burta galbenă-a viespii.

  Un amoriu neferice de te sfâşie.

  — I un trop, O zorzoană care Zeul pune-n pagine de op Pentru cine ştie care simetrie a urzelii; De savant eşti, care jură pe Niuton şi Toriceli, Te înfunzi în legitatea iluzorie dân visul Auctorelui ce astfel înfloreşte manuscrisul, El, ce poate şi o lume să urzească ce-i pe dos Şi-unde cauza efectul îl urmează ne-ndoios. Teolog de eşti, îşi bate cel mai tare joc dă tine: Te târăşte pă la idoli, la icoane să te-nchine, Plăsmuieşte rugăciune, mit şi rit el le îmbină într-un jug ce îţi apleacă fruntea-n gios dă la lumină Căci n-au fost vreo nălucire omul să nu fi crezut.” Astfel vrui a spune celor ce smintiţi s-au aşternut La picioarele-mi (căci Zeul, cu a lor mirosuri fine îl simţiseră pe dată, şî minaseră spre mine) Dară seama-mi luai şi-ndată o minune vrui a face: întinsei spre toţi o mină, şi-ndat gloatele buimace

  Să topiră în văzduhuri nalte.

  — Asemenea nălucii

  Dă de care se-apărase Sân-Anton cu semnul Crucii.

  Vâjul conteni şi geana îi căzu preste privire.

  „Nu-n Talmud şi nu-n descântec, nu-n Coran şi nu-n Psaltire

  E Acel care-ţi dă soarte şi îţi pune vorbe-n gură:

  Totu-i încâlciri de literi, parodie, scriitură.

  CINTUL AL

  Z

  ECELEA

  Fantasie, fantasie. Şi intrarăm iar în Giurgiu Babă ştirbă cu zâmbiri Grea beserică spăimoasă Musă! Ce odat pretins-ai Un metamorfos Totul este scriitură Mormoloc eşit dân spaima dă codană ce-a visat E Hermina Doamne, unde-i omul nobil O saca Scrisoare cu pecete Soare mândru să înalţă p-a Valahiei ogoare Dar e inima tenebră Auctore, ce-o să fie cu aceşti preabuni ipochimi? Mai închei aci un tiv

  JLant; antasie, fantasie. Formă ce coprinzi informul, Şoaptă ce şopteşti tăcerea und' scânteie cloroformul Ca şi vinul dân pocalul revărsat, dân sântul Graal! Pogribanie spoită în colori dă carnaval! Vis precis ca şi o riglă dă cristal, da'moale totuşi, Parcă rigla să topeşte şi echerul pierde cotu-şi La un soare ce preschimbă infinitul într-un strop, Glob dă cuarţ şi ou al altor universuri, cronotop! Râs al meu, tu eşti „Levantul”; întristare şi frământ, Sunteţi orchideea cari-n dimineţi aprinse-o cânt

  La lumina-ntunecată a cahfelei dân oglindă. Viaţa-mi cură pe alături, de burjui, şi mucezindă, Şcoală, casă, rude, boale. Ce m-aş face de n-ai fi, Fantasie cu lungi pene, braţ dă marmoră ce ţii Crieru-mi în palma rece, de să-ntipăresc în el Liniile, a vieţii, a amorului rebel?

  Ce-aş fi de n-aş sen „Levantul”, dacă n-aş râvni la tron Unde preste ilusorii lumi veghează Metatron, Să mă scriu pe mine însumi dacă nu aş cuteza? Lasă-mă să sap o lume, fie şi în acadea, Orbitoare fantasie. Altfel nu ştiu de ce viv.

  — Hai, musiu! Răcni Iaurta, iară Languedoc:

  — J'arrive!

  Şi intrarăm iar în Giurgiu. Manoil mă veşmântase 'N libadea cu flori dă vişin scrise-n ape de mătase, Iar pre dedesubt ceacşirii să perdea în iminei îmbumbaţi cu bumbi dă aur. In urechi mi-a pus cercei Iar în brâu dă două palme un jungher cu reci prăsele Ce-s tăiate strâmbe dântr-a elefanţilor măsele Şi-s săpate cu icoane: cerbi şi uli şi pardosi hâzi. Pre cap fes dă sangulie ce te face ca să râzi, Iar în degete ineluri, foc, sticliri zvârlind nainte. Preumblam pre lângă garduri de fistic, a terebinte Ce puţeau, pre sub prea triste, cu-oleandri, sacnasii, Pântre valuri dă tarabe, pântre codri dă geamii, Labirint dă putregaiuri, dă lut galbin, dă sudoare, Unde-n gloată să iveşte chipul vrunei hurioare, Au vro gloabă costelivă ce târăşte o saca, Au pre un covor călare, vreun djin dân Halima. M-aşteptam ca dinăuntru lumea asta să să vadă

  Numa găuri, să nu fie decât poleieli, pomadă, Greutate şi coloare să nu aive nicidecum Find doar numai cogitare, doar capriţ şi doar perfum. Însă uite-un purec cari sare-n barba unui jude, Uite-o floricea în iarbă cu petali dă rouă ude, Uite, tremură-o cadină geana ei muiată-n kohl: Văz oricare fir dân păru-i desluşit; văz, rotocol, înspumatele vapeluri ce pe şold o înconjură; Iau ţărână-n pumn şi număr fiecare firmitură: Totul e real în visu-mi ca şi lumea d-unde vin. Ce descrii are fiinţă şi respiră pă deplin. Sara-şi întindea şerbetul dă naramză, năclăind Al fantasticilor ceruri pocal moale dă argint. Umbre lunge dân paşale începea a isvori, Barbe lungi şi semilune în ţărână-a se-mpleti, Cum şi scrâşnetul de osii cu daireaua şi tulumba, îşi cânta pe nas Iaurta, când dodată dân porumb a Eşit, hojmă preagheboasă, babă ştirbă cu zâmbiri, Cu toiag dă dud în mânuri şi veşmânt dă serasir.

  — Efendi (şi vocea-i pute hârâind ca cozi dă şerpe), Nu te uită la cocoaşă şi la ţiţele-mi cei sterpe, Crede că prin gura ştirbă îţi grăieşte-acu Hermina. Prinţilor, ce-n lumea asta hâdă voi cătaţi lumina, Mă urmaţi, şi la stăpână vă voi duce negreşit.

  — Iazmă, să-ncruntă Manoli, cum să ştiu că n-ai minţit?

  — Iac-aşa: ţaruki!

  — Paluki! Precum văz, ori eşti cu noi, Roabă revoluţiunii şi plămadă de iroi, Ori vicleană tu aflat-ai vorbele aceste sânte Dă la vun mişel ce-n cazne el pornit-au ca să cânte. Dar oricum ar fi, să mergem! Aide, du-ne tu la ea. Şi cu toţii-urmarăm baba pân' dulceaga dă raia.

  Sara dân boboc desface mii petale carnivore, Uliţe devine strune unsuroase, dă mandore

  Ce îngân-un cântec straniu, o visare dă derviş.

  Luna ese găurită dup-o turlă, ca bacşiş

  Pus în palma unui nour. Languedoc şi Zenaida, Leonidas şi cu Zoe, Nastratin pre subt omida

  Serei orb înaintează; Manoil, Iaurta, eu îi urmăm, Zotalis junul vine-n coadă, teleleu, Şi prin uliţi colăcite chnchetim cercei şi dange.

  Spre-o besencă ne mână ale babei lungi falange

  Fluturând ca şi paingăni în painjenişul serii.

  Spânzuraţi dă limbi dă clopot sunt scheleţi paracliserii.

  Crucea-n vârv i-a căzut bârna curmezişă, i-o săgeată

  Ce pă turla răsucită ceriurile le arată, Ceruri daurite, goale, coji dă ou ce fără pui-s.

  Grea beserică spăimoasă, împetrită, Malpertuis.

  Am intrat pă sub arcade. Pe păreţi, icoane strâmbe, Parcă de Soutine văpsite cu văpselele scălâmbe, Zugrăvind nu pă Măria cu pruncuţul ei dă poală

  Ci-un bărbat purtând în braţe pruncă dodoloaţă, goală

  Iar pă crucifixul mare care strejuie altarul

  Nu Iisus, ci o fămeie răstignită e, ce harul îi şiroaie ca şi părul ce să-ncreaţă pân' pe şale

  Picurând pă sânuri limpezi în cârcei şi rotocoale.

  În triunghiul plin dă umbră dântre coapse şi-ntre pântec îşi dăşchide-un ochiu pleoapa licărind ca un încântec, Ochi ce-au cunoscut vitejii zavergii: acelaşi este

  Ce în cântul cinci ivise dântre nouri, fără veste.

  — Blasfemie! Răcni chiorul dân brâu junghiul vrând a scoate.

  — Antihrist, şopti zuavul cu obraze-mpurpurate Dară toţi tăcu, că baba prinse boiul a-şi schimba Şi să traseră cu toţii cu spăimare acanâ.

  (Musă! Ce odat pretins-ai că îmi eşti ca soţioară

  Şi ades în tinereţă simţeam palma ta dă ceară

  P-al meu umăr ce s-apleacă pă maşina mea dă scris

  Şi-umbra părului tău moale îmi cădea pă manuscris, De lăsam poem, novelă, mă sculam şi-n june braţă

  Te purtam la canapeaua-ncovoiată cu dulceaţă

  Şi în dulci încovoiele literi noi închipuisem

  Ce-n cearceaful ca o coală vergină le-ntipărisem, Musă, ce mereu la alţii geana tulbure întorci, Tu ai spus cuiva cum Circe îi schimbă pre greci în porci

  Ş-altcuiva şoptit-ai tandru la ureche de Proteu, Monstru care monştri duce la păscut, în hypogeu, Iar toscanului dă şerpii ce să schimbă îi vorbişi

  În tâlhari pân contopire, nălucire dă haşiş, Mă ajută şi pă mine, de şi tiner nu mai sunt, Să mai scot dân crieri veşteji vo statuă dă pământ

  Vun ulcior pă cari cu deştul un metamorfos să-ncrop.

  Cetitor, un filigran e-n dunga foii; nictalop, Tu ceteşte pântre slove):

  Carnea babei deodată Lumină ca mii de aştri în beserica boltată Şi să risipi-n văzduhul cafeniu şi năbuşit. Dân bojoci, dân piei, dân maţe galaxii au izbucnit Ce în grabă fuge iute; dân vertebre, dân măsele Să închipuie comeate, sori, planeţi giganţi şi stele Până schitul tot apare ca un microunivers. Măreţia fiinţei sale nu încape-n gând şi-n vers. Şi dân mii de mii de zboruri de sfârleze-ntretăiate Spulberări de berlianturi, de topaze şi granate Cari fulgeră, să naşte, pâlpâie, zbucneşte, mor Ca dân mii de mii de gure să înalţă straniu cor

  Care numai armonia lumilor să suie poate Peste minte, peste fire, peste viaţă, peste poate:

  Totul este scriitură, Totul este doar holon, Lumi turtite-ntreţesură Ca să facă lumi balon, în Geneză lumea crapă Cu troznit de-Apocalips. Lumi zidite-n lumi se-adapă Din iluzie, eclips.

  Doar poet şi poezie, Conştiinţă şi destin, Existenţa o învie Şi-o fixează pe deplin. Tragi realu-n nări, şi vis Tu expiri, altă natură. Totul este manuscris, Totul este scriitură.

  Lumea-n infinite trepte Se afundă-n sus şi-n jos. E compact în cer, perfect e Ce-n prăpastie-i poros. Mii de turnuri Babei şuie Se-mpletesc în Babilon. De coboară sau de suie, Totul este doar holon.

  Lumi create, lumi creează: Scriitoru-i personaj Ce la rându-i se-ntrupează în prinţese şi în paji. Pajii-apucă şi ei pana, Moaie-n dragoste şi ură Şi pe fila lor, bălana, Lumi turtite-ntretesură.

  Fantezia este zeul Asimptotic ce-a gândit Leul ce înghite leul Ce pe leu l-a înghiţit. Ce vertij când mintea-ţi cade în al lumilor plonjon! Foi în teanc sunt adunate Ca să facă lumi-balon.

  Între lumi – doar intervale Infinit de mari şi mici, Interstiţii şi canale De cristal sau de chirpici. Toate scârţâie, vibrează Ca un toc sau ca o clapă Când, ca oul ce-nviază, Lumea în Geneză crapă.

  Cocârjat pe semne care Stele sunt în altă lume, I

  Scriitorul ţi se pare Rege-n ţările de spume. Dar şi el e o stafie Doar de câlţi şi doar de rips, Şi-auzi pana care-l scrie Cu troznit de-Apocalips.

  Sus, în vârful largei spire Nu-i Vreunul ce s-a scris Singur cu un scris subţire, Contopind real şi vis? Sau o literă e doară Infinita spiră, apă D-unde seară după seară Lumi zidite-n lumi se-adapă?

  Şi atunci nici fantezia Nu mai este decât praf. N-ai pricepe măreţia Scrisei, de ai fi seraf. Hipertext şi hiperlume Ce nu-ncape-n minţi de ghips, El doar s-a salvat din spume, Din iluzie, eclips.

  Din iluzie, eclips Lumi zidite-n lumi se-adapă. Cu troznit de-Apocalips In Geneză lumea crapă.

  Ca să facă lumi-balon Lumi turtite-ntreţesură. Totul este doar holon, Totul este scriitură.

  Galaxiele, cuasarii să aprind dodat mai tare, Punând muchii dă foc galbin pă junghere şi cătare

  Şi în ochii noştri focuri, limbi dă flamă pă cerceii

  Zenaidii, sunătorii, limpezii, rotunzii, greii

  Să aşează; o beşică e dă jar întregul schit

  Stele-n stele se înghesui pân-un glob a-nchipuit.

  Străveziu, strunjit şi gingaş ca buricele de deşte

  Ale tale, cetitoareo (nu surâde, ci ceteşte)

  Globul crapă pă dân două, jumătăţile iar crapă

  Şi tot astfel mai dăparte, o fiinţă se încroapă, Făt ciucit în burta caldă-a beznei duhului dân noi.

  Cap imens şi ochi albaştri şi căiţă dă moroi.

  Oasele-i să văd pân carnea fumurie, sânge cură

  Pân arterele dă sticlă, creierul pâlpâitură

  Ca dă flutur are-n ţeastă, urieşul mez dă nucă, Unghile şi dinţii creşte şi-n umbrire prind să lucă, Mormoloc eşit dân spaima dă codană ce-a visat

  Că rămas-a grea c-un demon dup-o noapte dă păcat.

  Fătul, inema la care tot zvâcneşte să să spargă, Prinde-a creşte ca un luger, desdoit subt bolta largă

  Până cel mai nalt dân ceata-mi i-ajungea pân-la genunchi.

  Are ţâţe rădicate, femeiesc e al său trunchi

  Preste umerii dă marmori cade plete dă aramă

  Ce în mii şi mii dă liţe şi fuioare să destramă, Da-ntre pulpele strungite şi subt păr cârlionţat

  Are, treflă spânzurată, o ruşine dă bărbat.

  Preafrumoasă dumnezee! Trandafil în deşte are

  Care foi înfoaie roze, fâşâind cu-nmiresmare

  De o greaţă ne coprinse şi un dor nemărginit.

  Tot creştea bărbat-muierea până bolta a pleznit

  Şi beserica în ţăndări să făcu, şi ca statuie

  Idolul bălan să-nalţă pân-la ceriul unde cuie

  Dă cristal sunt constelaţii ce găseşti în astrolab.

  Talpa moale să desprinde; către Leu şi către Crab

  Să ridică zeitatea fluturându-şi moale păru-i

  Până ca o porumbiţă ea apare fiecărui, Apoi ca o gâză doară între Vega şi Alcoor.

  — Ne-ai urzit la toţi, Părinte, un destin aleator.

  Eu sunt tu şi tu eşti altul, asta ştiu, da-ţi mulţumesc

  C-ai voit să-ntingi în lutu-mi un fior nepământesc.

  Ce îmi pasă d-unde vine viziunea, mântuirea, Când în clipe de extază sparg cu trupu-mi toată firea

  Ca să pot zări în degeţi minunatul trandafir!

  Toţi să cheamă Mântuitul, toţi au numele Sotir!

  (Glăsuia astfeliu baba lângă noi ce apăruse

  Când pân pâcla dimineţii străvedea târgşorul Ruse

  Preste falnicul Danubiu, moşneag gol cu barbă caier, Şi urmase:) E Hermina ce s-au întrupat în aer, O jivină preacurată ce hermină să numeşte

  Să vânează fără câine, nu cu flinta, ci hoţeşte:

  Crângurile bat hăitaşii pân-o scot dân vizunie

  Şi pă margine dă mlaştini o sileşte să să ţie.

  Biata-i este aşa scârbă dă băltoace şi noroaie, Că acolo să opreşte până vine de-o jupoaie, Că decât pe-a sa blăniţă vreo pată să îndure

  Ea mai bine cată moartea în adâncul dă pădure.

  Luaţi aminte, voi, ce firea vă îndeamnă la păcat:

  Sori, luceferi, aurore, universul e curat.

  Ca zăpada ne-ntinat e, ca obrazul de copilă.

  Voi fiţi buni, nu-ntingeţi brânca în mocirla versatilă

  Astei vieţi: jigodii, brute şi vânduţi – e plin dă ei

  Cald le e în astă lume la lingăi, la farisei

  Şi la curve. Câtă ură, câtă luptă s-umpli maţul, Ce sudori între cearceafuri râncede când joci strapaţul, Ce fălci grase îţi arată ce să faci şi să nu faci, Ce guri vinete te toarnă să te puie-n bulumaci!

  Oameni sunt? Aşa mâncare dă rahat, atâta vorbă

  Pentru o dregătorie, pentru-o lingură de ciorbă, Pentru-a pune pă o iudă dă muiere blăni şi scule, Architect al vieţei tale dă puroaie şi fistule.

  N-are mumă, n-are tată cel ce năzuie putere, Milioanele dă robi el îi pisează în picere

  Şi la muncă-i îndemnează, el, ce n-au muncit nicicând.

  Pre feciorii lui îi bagă iute-n pâne, preste rând.

  Cine-apucă este mare, cine-nşfacă stăpâneşte

  Dâmpreună cu slugoii ce pre el îl sprijineşte

  Şi în zugrăveli o mie să scălâmbă chipu-i hâd

  Cu slugarnice văpsele condeiat de cei ce-şi râd

  Pă ascuns de dânsul, meşteri fără cuget, puşi pe-ajuns.

  Şi apoi ce imne, ode să închină celui uns, De te-ntrebi, ce-i mai scârbavnic şi ce e mai dă ruşine:

  Depsot tu să fii ori scriptor care lingi aşa jivine?

  Doamne, unde-i omul nobil pentru care să uiţi voma

  Şi mocirla lumii estii, unde-i dreptul dân Sodoma, Unde-i cel ce Dioghene ziua-meaza mare cată

  Cu sfeştila care-şi pică ceara-n lacrime, curată?

  De-i un sângur drept în lume, pentru el lumea să iartă

  Şi în jurul lui roteşte stelele, aprinsă hartă, Altfel palma dă lumină mâniată ar strivi-o.”

  Conjuraţii să treziră în lumină roz dă zio. Baba să topise-n pâclă, iar beserica stetea Cenuşie subt a boitei fantasmatică lalea. O pornirăm iar cu toţii pântr-a uliţii sucişuri, înghiţind la prav albastru, târâind mărăcinişuri, Până ce-am ajuns în piaţa cu tarabele dă brad. Roşioare vindea unul, altul opera lui Sade. O saca, butoiul cărei să-ncorda în cerc dă feare Avea turc ce cu turcoază îşi vărgase-a lui salvare. El îşi trage măgăruşul de căpăstrul înţintat

  Pă alăturea de mine tropotind. Când, deodat, Peptul tot i se despică drept în două la măgar

  Şi o barbă să iţeşte în spărtură cu fermoar

  Ce cu tainic semn îl cheamă pă vestitul Languedoc.

  Ei o vreme tot şopteşte hârâind subt oboroc

  Până când să trage iarăşi peptul ciuşului, ce pleacă

  Dus de frâu de sacagiul cari odihnise-oleacă.

  Brav zuavul ţine-n mânuri o scrisoare cu pecete

  Ce ne adunăm în grabă a ceti-o pe-ndelete: „DREPTATE, FRĂŢIE.

  Văleat 18.

  Chir Manolachi, Aibă-te-n pază Hodighitria ce cu lăcrămosu-i ochiu toate c pă lume le vede şi le cunoaşte. Iartă pre bietul negustor c bogasiu că s-au nălţat până la peana, şi încai nu pentru socotele dân registrul dă obşte, ci ca să trimită carte, cui? Alui mai meşt întru slovă ce cunoscut-au Muma noastră, Valafia cea înjosit Da nu mai poci răbda, iară pă un ostrov neumblat, au pă un stă înalt au într-o pustie fioroasă, plină de jigănii şi bazilisci nu pe a mă îngropa asemine cuvioşilor Sfinţi Părinţi de care scrie „Vieţi”, sângura scrisoare cu care îmi mângăi zilele de pe urrr

  Află, frate întru prea dreapta Zaveră, că ţeara-i în jac şi-n ruinuri, iar în ruinuri să prăsesc năpârcile înveninate. Neamul ne scade, mulţi iau calea pribegiei dă răul Răului celui care cârmuieşte. Ţeranii bejenesc şi nu mai află mămăligă, ţiganii mor subt harapnic. Uvrerii, câţi se află, au spart cu barosuri mahinele dă ţesut. Nice boiarii pământeni veseli nu sunt. Numa grecii, numa neamul lor cel rânjit şi plin de cinismu să prăsesc dân minciună şi să îngraşe şi nu altceva gândesc ei decât perirea noastră la toţi, dă foame, dă frig, dă istovire. Suntem vânduţi la streini şi nici cămeşa de pe noi, câţi o mai au, nu-i a noastră. Oh, oh, Valahie sireacă, oh, neam al meu obidit! Când apuca-o vei pe drumul dă aur al mântuirii? Când au să vază şi ochii tăi o rază dă sperare? Când mâna Domnului să va lăsa preste tine?

  Şi eu, bătrân prost, vorbesc în bobote şi fac gâlceavă când nema putirinţă, în loc a-ţi spune mai degrabă marea durere. Păziţi-vă, tu şi căuzaşii, căci Tiranul cunoaşte strateghia voastră. Coada de topor, blestemul şi urâciunea de totdeauna a ofilitului nostru neam românesc, s-au ivit şi aici, de unde cu gândul nu gândeşti. Arză-l focul şi mănânce-l pământul şi scorpiile cu chip de om şi racii ăi mari, pre cari Machedon au tâlnit în pustie, pă Iuda, vândutul şi vânzătoriul, zbirul cel încruntat dă sânge al Agiei, urechea păroşată a lui Vodă, care răspunde la odiosul nume de Iancu Arie.”

  — Preste poate! Strigă Zoe.

  — Sunt scorneli! Răcni Iaurta. Zenaida-mbujorată înălţă privirea-n iurta Ceriului dă dimineaţă, unde-not de-a pururi norii Ca Islande caste, limpezi, în, dorită, harta orii.

  — Mai departe zi, ceteşte şi vedea-vom de e vis Ori o viperă în sânuri încălzit-am, cum e scris.

  „. De Iancu Aricescu. Ii grăiesc cu greaţă numele, ce s-ar cădea nimene să nu-l mai spuie, precum a lui Erostrat dân vechime. El zăcea precum ştii, la ocnă, când tricletul despot, ce-i vine-n minte îl scoate.

  — L îmbracă şi o săptămână numai cu alese bucate îl îndoapă colivă şi orez cu lapte şi şerbeturi de cele scumpe, iar apoi î publicariseşte cărţulia dă fabuli şi alte ghersuri, păntru care lud; au dat în genunche şi au sărutat mâna cu ineluri rare. Iară vodă l-ai băgat în pâne, la Agie, unde cel mai necruţător prigonitor al zavere devenit-au. Musa însă nu l-au părăsit, că pântre răcnetele ticăloşilo munciţi în beciuri el tot au aflat vreme a mai seri un op, ce s; chiamă „Mărire Ţie, binefăcătoriu al terii!” cu o epistolie închină toare către Samoderseu. Iată ce zice în prima filă:

  Soare mândru să înalţă p-a Valahiei ogoare, Ce nicicând văzu vrodată fericitul meu popor; Este soarele slăvită noastră stirpe domnitoare Ce pe toţi ne mână-n grabă către-un falnic venitor.

  Omenie, slobozie ea la toţi ne prooroceşte De urma-o-vom pre dânsa chiar şi pre un drum spinos. Fiindcă munca este sacră, pre noi toţi ea ne munceşte Ca mai repede în raiu să ne vază, cu folos.

  Îndrăgitu-l-au pre Vodă la valahi suflarea toată, în bordeie şi-n palaturi îi cinstim icoana lui. Strânşi cu toţi cum copehilaşii subt aripa-i avântată Zidim noul chip al terii pă ruinele sâlhui.

  Aghios! O vecinicie să ne ducă la păşune

  Ca pre turmă un păstoriu, iar de-n ţeară e prea cald

  S-aibă grije a ne tunde şi întreaga năciune

  Mai uşor astfel păşească-n jurul marelui Herald!

  Judecă aceasta, chir Manoli! Zice-se că Satana afurisitul fusese cel mai alb şi mai mândru înger, iar când s-au prăbuşit, dracul cel mai hâd au ajuns.

  V-am scris aceste ca să ştiţi să vă păziţi, căci vodă vă va întinde o capcană în Turnu Colţei, aflând el, ai ghicit de unde, că aveţi a veni cu beşica. Grecul e dat în mintea copiilor, dar viclenia nu l-au părăsit, şi mai de temut este ca oricând.

  Cu mare primejdie am scris cartea asta către tine şi am încredinţat-o iscoadei lui chir Brian, cu care te ştiu priaten.

  Mă închin ţie şi măreţei Revoluţiuni, umilitul Costache, bogasier în Târgu Ocnii”

  Cetitor dân altă lume, te-aşteptai l-aşa lovire?

  Să să schimbe-aşa, deodată, insul, ca-n „Bunavestire”

  Straniul Grobei, s-apară în obrazul dă copil

  Chipul fearei, uitătura vânzătoriului cel vil?

  Nici eu însumi, ce lui Iancu Aricescu am dat finţă

  Nu credeam a fi vrodată lucrul ista cu putinţă, Da e inima tenebră şi e sufletul abis:

  Preacurvim cu-a noastră soră şi benchetuim în vis

  Cu tiranul ciocnind cupa, linguşindu-l, mândri foarte

  De a fi-n sobor cu dânsul, de a fi ajuns departe.

  Dă cristal să fie râul, el noroi pă funduri are, Ce îl târâie cu sine şi îl slobode în mare, Iar la firile cei slabe dă noroi să umple unda

  Turbure dân vârf dă valuri până hăt în jos, de-a funda.

  Ca trăsniţi steteam, privirea neluând de pe scrisoare, Doară momâţica Ercul juca iute pă picioare

  În spinarea Leonidii. Manoil privi în ochii-mi:

  — Auctore, ce-o să fie cu aceşti preabuni ipochimi?

  Oare nu ştii tu urmarea, oare vom peri cu toţi?

  Eu te-am scoborât anume între bravii sanchiloţi

  Să ne fii ca o Mafaldă (Ah, Casandră de n-ai fi.)

  Tu, ce zugrăvişi cu nouri ceriurile coralii

  Şi cu flori spuzit-ai câmpul: gura-leului, grozamă.

  — Bravilor, grăii, de moarte voi nicicum să n-aveţi teamă:

  Fiind voi doar personagii, Nastratin, Zotalis, Zoe

  Vă iscaţi în textul cărţii numai unde e nevoe, Iară chiar de vă ucide vun duşman, e în zadar:

  Trăiţi iarăşi când un ochiu literile dă tipar

  Desluşeşte, cetitonul când desface cartea-n braţă.

  Să îmflăm din nou beşica ce-i pitită în verdeaţă

  Şi la Bucuresci s-ajungem. Clipa mare a sosit.

  Desfăşoară iar cornetul dân apus la răsărit

  Coadele ca dă balaur însolzate cu văpăi.

  Fantasie aripată, Giurgiu pere jos în văi

  Iară tu înalţi iroii pân-la tainicii zefiri

  Cu obrazele umflate, pân-la marii trandafiri

  Galaxielor, ce-n roiuri să adună şi în crânguri, Căptuşind bule dă spaţiu, înşirându-se pe stringuri, Fantasie-al cărei nume cel dă taină este vis

  Ce-l gândeşti cu crieri limpezi, ce-l zăreşti cu ochi deschis, Fă să pot sfârşi această nesfârşită epopee, Fă să pot scăpa dân miezu-i şi să-mi regăsesc femee, Casă, slujbă, soarte. Iată, mai închei aci un tiv.

  — Hai, musiu! Răcni Iaurta. Iară Languedoc:

  — J'arrive!

  CINTUL AL u

  NSPREZECELEA

  În palatele aprinse Ar fi cu cale ca să aruncăm zapise Nu, eu alta aş scornire Este planul meu din toate ăl mai bun şi cilibiu E sară naltă şi e Bărăganu-ntins Un smău Totuşi noi suntem acilea-n Orient Bucuresciul stă răsfrânt în capul mesei large sade Vodă E la nave va O tâmplare minunată Evoe! Ce biruinţă! Mais. D-acuma vine greul Bolţi dă cărămizi antice! Trii sunt lacăte Insă toţi sunt ca de abur Nu, prietine, nu-i vrajă Zgomot mare, pneuri, frâne Eu aş pune pă Manoli Trei podghiazuri deşuchiate S-au revizuit puterea Miliţian cu walkie-talkie Fiorituri, înluminiuri

  I n palatele aprinse, pân balcoane şi unghere Unde zgândăreşte struna deştul unei baiadere Care ghiul dă aur poartă răsucit ca un ghioc, Liturghia bogăţiei are ş-astă seară loc. E sub ţeasta-mi poleită platou harnic dă filmare, Unde să înalţ decoruri urieşe, solitare, Cu brâncoveneşti coloane ca spiralele cu cremă Şi cu loggii ca acelea dă dân care o triremă

  Dogele binecuvântă la Venezia.

  — N San Marc.

  Dară totul e aicea ca la jucării, cu arc.

  Sunt palatele dă şiţă, dă carton, şi sunt proptite

  Pă dân dos cu pari, faţade cu arcade aurite

  Şi cu sveltele statue găunoase sunt, minciuni.

  E cu câlţi umplut, dă ipsos, chiar şi cornul sfintei luni.

  Cabluri, şine sunt întinse preste tot şi microfoane, Reflectoare pune spotul pă cupole şi frontoane, Camerele dă filmare cu ecranul cât un timbru

  Să pătrund pân transfocare-n sale ce miros a cimbru, Sau în rozele alcovuri unde roze coapse dansă.

  Totul e ca tu, iubite cetitor, să intn-n transă.

  Toate, toate sunt efecte plănuite îndelung

  Să te-nşurubezi în ele ca şi becul în fasung, Să te-mpleticeşti, să nu ştii cât e vis şi cât aeve-i.

  Sângur ca să eşi dân astă-ntortochiere nu pute-vei.

  Aide, uită-te pre ţine. Aide, îmi pătrunde somnul, Vino, vino mai aproape. Sunt în aste clipe domnul

  Tenebros al mintei tale. Dormi. Adormi. Răsuflă lin.

  Sanchiloţii să pusese la taclale-n zepelin.

  — Mai întâi ar fi cu cale, chir Ampotrofagul zise, Cât suntem deasupra urbei ca să aruncăm zapise

  Unde să-nsemnăm aceste, cu chirilice dă sânge: „Neam al meu prea obidite, şterge lacrimi, nu mai plânge, Iacă, ţe-a venit dân ceruri mântuirea dă nevoi.

  Plăpumari, şelari şi dascăli, puneţi mâna pă pietroi!”

  Şi om iscăli: Guvernul Provisoriu dân Nori.

  Să vor bate pă aceste foi volante trecători.

  Or cădea pă coperişe, s-or înfige-n giruete, Uliţe se vor podire cu zapise dân perete în perete dă cocioabe, în beserici vor intrare

  Şi-or eşi enoriaşii cu ciomege şi topoare.

  În tăbăcării duhoarea unde te trăzneşte-ndată

  Or pluti pân ochi dă geamuri foile cu slova lată

  Şi or sparge tăbăcării şteampuri, roate unse, pive.

  O ninsoare răzvrătită gloatele cei costelive

  Le-o însufleţi, şi-ndată adunări constituante, Cluburi, oratori avea-vom ca şi-n ţerile-alelante, Iar dân vodă noi om face o persoană oarecare

  (Aş propune să-i dăm nume „Cetăţeanul Neatârnare”.)

  Iacă, am aci în traistă Boston greu şi mititel, Şi cu literi moi dă plumburi, şi cu icuri dă oţel, Şi-am un top dă foi pă care un „Levant” întreg poţi seri.

  (Cătră mine Leonida strânse pleoapa şi zâmbi).

  Ei, ce spuneţi dă aceste?

  — Mai nemic nu spun, nebune, Că hârtia nu îndură tot cât aş avea a-ţi spune. Pă statua Libertăţei dân Ploesci, eşti un bolund! Câţi cetesc în urbea asta? Toţi ştergea-se-vor la fund Cu zapisele pre cari mintea-ţi slabă le scorni, Iar muierile pre moaţe pletele-şi vor răsuci. Plin dă cărturari tu oare îţi închipui Bucureştul? Păi acilea chiar şi aga, chiar şi juzii pune deştul. E poetic cu renume ăl de gângăve „oi – boi”, Iară ăla care ştie Tatăl Nostru-i ghizoroi. Nu, eu alta aş scornire. Fraţilor, ci fiţi atenţi: Să vă-nveşmântaţi în straie de domneşti locotenenţi. Eu oi merge înainte cu pistoale-n ambe mâne (Ca şi Revoluţiunea-n mintea plebei voi remâne) Iar când Vodă va ieşire, îi voi pune ţeava-n pept. Garda spangele-o s-arunce (Nu e planul înţelept?) Tu urca-vei, Manoile, pă statua lui Michaiu

  Şi în faţa gloatei strânse înălţa-vei tare graiul: „Fracilor! Vei zice, iată, ziua mare au sosit! A perit reacţiunea, ciocoimea a perit!” Iară peaţa să va umple dă drapeluri tricoloare, Şi-or da mâna cetăţenii, or întinde hora mare, Şi or apărea gazeturi, s-or deschide teatre, scoale O să curgă vinul spume la serbări electorale. Robul va vedea lumina iară orbul libertaua. Să trezi atunci Iaurta:

  — Nu ştiu ce frecaţi mărgeaua, Au crezi, Zoe, că e vodă vreun prunc dân cei dă ţâţă Şi că are arvaniţii ce-l păzeşte.

  — N cap tărâţă? Zilnic fac instrucţiune cu-alebarde şi cu pale Iar când dau cu puşca bagă glonţii pân inel dă zale. N-apuca-vei nice-a scoate vun pistol, şi te-i trezi în adânce hrube unde niciodată nu e zi Şi dă unde oase goale să mai scot într-un târziu. Este planul meu dân toate ăl mai bun şi cilibiu. Ascultaţi.

  E sara-naltă şi e Bărăganu-ntins, Presărat cu mii de stele, luminat de foc nestins, în sătucuri caii-n grajduri mişcă nările-n pristoale, Ies copilele la poartă, svelte, cu picere goale Şi le arde spuza nopţii, şi aşteaptă-un Sburător. Ceriul tot să strânge-n luciu pă un pântec dă ulcior. O troiţă strâmbă-n gura uliţei îşi bate-n cuie Hristul schilav, gol, cu pielea ofilită şi verzuie, Ce n-a izbăvit pre nimeni, ce nu s-au întors nicicând. Boii-n staul le luceşte coarnele. Tot rumegând, Ei pân uşa-ntredeschisă mongolferul au zărit

  Lunecând pe mări dă stele spre cornetul nesfârşit.

  Se vor fi mirat în sine? De nimic ei nu se miră:

  Nu şi-au cletinat un deget coarnele, ciudată liră, Când în iesle prunc în faşă, dolofan, au oblicit.

  Când şi când, un câine galben urlă.

  — N beznă învălit.

  Pân bordeie, câte-un candel a mânjit c-un strop dă aur

  O bucată de părete, o icoană c-un balaur

  Şi c-un călăreţ: Sân-Gheorghe, plătoşat şi-nţepenit.

  Dorm ţeranul şi fămeia în tăcere ca dă schit.

  Totul doar a lut miroasă, a mormânt şi a sfinţire:

  Preste somnul lor coboară îngerii în patrafire, Maica Domnului p-o tavă le aduce un pahar

  Incrustat cu bani dă aur şi cu ochiuri dă cleştar, Dă dân care ia agheasmă, stropi mărunţi pă vârf dă deget

  Şi le unge pleoape triste pre subt care vise preget, Şi acelaşi vis dodată sufletul le-a-nfiorat:

  Sunt în rai şi mână-n mână şed subt mărul cel rotat.

  E noaptea-naltă, veche, mai veche ca aiurea, Beşica lasă-n urmă şi satul, şi pădurea, Şi râuri care leagăn pe unde caloieni.

  Sunt licăriri pre ape, sunt focuri pân poieni.

  După ce grăi Iaurta să însufleţi cu toţii

  Şi coraj la inemi prinde zavragiii, sanchiloţii, Chiar şi Ercul mai cu râvnă scarpină şezutul roş;

  Toţi să simte mai aproape în scârţâitorul coş.

  Manoil, ce-al poesiei în Valahia e rege, Un ceva în al Iaurtei glas nu poate a-nţălege:

  Ochii limpezi el întoarnă l-al său frate roşcovan

  Şi-un cuvânt dă să-l întrebe. Când dodat Languedoc Briliant

  Sare ars şi braţu-ntinde cătră Cloşca cea cu pui

  Ce pre ceriuri negre-smoală răsuceşte flăcărui.

  Se uit toţi şi mai le vine a cădea dân oboroc:

  Că păşeşte pântre stele cătră ei taman Languedoc, Cum îl ştiu: de decoraţii plin i-i peptul cu ceaprazuri, Eghileţi pă umeri late şi musteţe pă obrazuri, Ba şi danga în pamblică îi atârnă lângă şold în o teacă de mătasă, sârmă d-aur, marigold.

  — E un smău, se dumireşte Manoil îndat. Musiu, Iată-te pă pânză deasă zugrăvit d-un calemgiu Ce-o fi zugrăvit beserici, că frumos te-ncondeie.

  — Ma parole, făcu zuavul holbând ochii, oui, c'est vrai, Sunt împeliţat chiar însumi şi sunt tras cu o ficelle. Smăul să apropiase dă balon încetinel, înghiţind cu trupu-i stele, trandafili dă foc ceresc. Are-un pozonar jiletca zugrăvită dă tedesc, Iar în pozonar o verde papagaie pliscul scoate Şi cu ochi rotund să uită la obrazele-adunate în nacel. Să urcă-ndată p-eghiletul lui Languedoc Şi îi cârâie-n ureche. Zboară-n pozonar la loc Şi dân bezna dân adâncuri careva trage dă fune Smăul coborând ca spanga-n pântecele lui Mifune, Până dân zuavul ţanţoş nu să mai văzu nemica.

  — Aide, bre, ne spune-ndată ce-ţi şoptise păsărică.

  — Vă gătiţi dă luptă-n nouri. Vodă nu mai va să sue Noaptea asta-n Turnu Colţii, pre subt stele ca gutue, Ci aflând de noi, trimite să ne prinză cinevaş.

  Cine, nu aflai, dar lupta se va da preste oraş. Astfel îmi grăi iscoada mea-ncercată, Ştirbu Laie Pân cârnitul plisc, cu nare rubinii, de papagaie.

  — Nu să poate. Mongolfere în Valahia să vezi?

  E dă râs, de parcă-ai vede jucând şah în luncă iezi, E Valahia c-o sută d-ani rămasă-n urma lumii.

  Dă o luptă-aeriană de aceea teamă nu mi-i

  (Agrăise cu trufie Leonidas). Nastratin

  Zisă:

  — Poţi să ştii, efendi, că o fi un zepelin?

  Totuşi noi suntem acilea-n Orient. Preste cetate

  Să aştepţi orcând să zboare moi covoare înflorate, Unduind între cupole, ocolind vun minaret.

  Ingineri aicea nu sunt, ce e drept, dar berechet întâlneşti pre visătorii ce-n fiole dă cristal

  Fumul des îl condensează.

  — Al vunui djin patriarcal, Tehnologi ai fantasiei şi mehanici ai visării.

  Ei în cupe dă agată pic-un strop dân apa mării

  Şi zăresc apoi acolo ce va fi şi ce a fost.

  Un grăunte dă haşişuri dă înghiţi, şi dântr-un prost

  El te face-n veci stăpânu-a milioane dă haremuri, A grămezi dă giuvaere, perle ce te fac să tremuri

  Dă furia şi dă scârba de a fi doar om, nu sfânt.

  Steaguri verzi cu semilună unde să pocnesc în vânt

  Spun că totu-i cu putinţă dacă ai acel inel

  Al Norocului şi Vrajei, ce-are scrisa EL GAHEL.

  Şi de crunta lui magie tu te aperi c-un motor?

  Să mă-mpiedic în deliru-mi de un biet inventator?

  Orientul şi Apusul mult s-ar mai fi ciondănire De o vastă panoramă nu le-ar fi stârnit uimire, Căci sub ei la două leghe Bucuresciul stă răsfrânt. Musă dragă, dă-mi o voce de seraf, să pot să-l cânt, Nu aşa cum să zăreşte, ci aşa cum mi-l închipui, Dă-mi coloarea, dă-mi perfumul care să ivească chipu-i, Dă-mi un glas precum e sonul de împărătesc pahar Buza rece de-ai atinge, clinchetind, c-un icusar, Căci îmi fuse astă urbe dragostea a mea dintâi.

  Fila asta dân „Levantul” s-amiroasă a lămâi

  S-ar fi cuvenit, că-n curtea dă palaturi, Şuţu, Ghica, Chiparoşii şi smochinii şi-mpleteşte vesel chica, Iară sutele dă turle de biserici poleite

  Sunt frecate cu naramze, rodii rumene şi chitre.

  Mii şi mii căsuţe scunde împing botul una-n alta, Zidiri moi dă hanuri scunde parcă scoase sunt cu dalta

  Dântr-un moşunoi dă cretă; au în curte foc şi care.

  Jupânesele-au-în sânuri între ţâţi enibahare

  Şi-n faitonuri se preumblă înfoiate-n malacof.

  Au ciocoii bumbi dă sârmă şi pamblice la pantof.

  La un colţ podit cu scânduri dă stejar Marin ursarul

  Gurăcaştilor în trenţe fearei le arată harul

  D-a juca dă lanţ cu sârma prinsă-n nasul sângerat.

  Un cobiliţar să lasă, gol, dă urs pă trup călcat.

  Mahalalele-s boite ca şi sorcove pestriţe:

  Corcoduşi în fundul curţii iar la geamuri sunt crăiţe, Dâmboviţa mocirloasă, fete roze-n ea fac baie

  Cu gânsacii împreună. Porcii râncezi în hârdaie

  Plescăie. În jur sunt holde, vii cu strugurii brumaţi

  Şi pe drumuri lungi, căruţe cu boi molcomi înhămaţi.

  Vezi pă deal mitropolia, ca o mitră de părinte, înălţând în nori clopotniţi ca neşte cădelniţi sfinte.

  Ele face să vibreze aerul ca şi de bronz.

  Căşi domneşti să-nşir pă uliţi, cu goi îngeri rubiconzi.

  Târgoveţii vin curcanii cu mărgele moi a-i pune

  Pă tarabă.

  — N gâinaţuri. Altul cântăreşte prune.

  Cântăreaţa cu daireaua zvârle pletele-n ţărână, Saltimbancul rupe-n gură lanţuri groase ca pe mină.

  Boeri vechi la sfatul ţării se grăbeşte în trăsure

  Pregătiţi de-acasă toate umilinţele să-ndure, Să să-ntreacă-n osanale cum deschide Vodă gura.

  La bărbier un negustoriu cască spre tavan dantura, Iar felcerul prinde-n cleşte o măseaua ca un cui.

  Un vardist face cu ochiul unei trupeşe dudui

  Ce-şi iveşte picioruşul când dân brişcă se dă jos. „ într-un colţ pă coji dă nucă stă şcolerul puturos; r în chilia unde Domnul cu nuiaua bate bine

  Pruncii ce se pedepseşte în scripturele creştine.

  Şi pre toate, ca şi nouri să ridică rotocoale

  Dulci mirosuri de gogoaşe, de cârnaţi şi de sarmale

  Ce îi face să înghită-n sec pre bravii dân balon.

  Pân-la ei mai urc şi başii vunui vechi acordeon

  Iară restul îşi închipui, căci e noapte şi-abea văd.

  E dumnezeiesc oraşul subt al stelelor prăpăd!

  Sunt la două-trei palate lumini mari ca şi de zio, Te-ar uimi iluminarea sălei, dacă ai privi-o, Unde-n noaptea asta Vodă un ospăţ măreţ au dat.

  Lumânări dă ceară albă, împletită minunat, Cari-şi vărs dân policandre focul preste mese-ntiiţşB'

  Unde rupe dân fripture dregători cu barbe ninse Lh! L

  Şi-ananaşi pântre pahare nu să ştiu la ce servesc. In'

  Farfurii dă smalţ şi aur subt purcei se-ncovoiesc.

  Cocoţat pă tron în capul mesei large sade Vodă.

  Cum arată? Arătarea i se schimbă după modă, Căci acelaşi e Tiranul în giubele au în frac, Şi-l cunoşti şi-n leu, şi-n vulpe, şi-n mintos, şi-n prostănac.

  De zugrav aş fi (şi opul ista îmi trădează visul „' '!

  Ca cu reci înluminiuri să-mi acopăr manuscrisul) ih'i.-

  Umbră neagră şi adâncă aş mânji pă jeţul roş.

  — Mhr.

  În de care-ar strălucire doară ochii ticăloşi, Ochi nebuni ce te-mpietreşte, ce tot cată să se-ntingă-n d

  Sângiurile-ţi îngheţate, sa le bea ca un paingăn. <j împregiur sunt stâlpii ţeni: şontorogi în haini bogate, Cocoşaţi ce îşi ascunde ghebele cu nestemate, „.li

  Orbi ce ţine visteria, surzi cădii pre la giudeţe, Giupânese ce-n mătăsuri mai duhnesc a precupeţe, Stârpituri, circari, otrepe de ţ-e scârbă a-i descri: Grecotei cu cearcăni large, turcaleţi cu ochi purii. Pă podele cadrilate cerşitorii să trântesc Dup-un os, se-ncăibărează c-un dulău împărătesc. Folosiţi-vă de cântec, de lumină şi de taină, Căci iroii epopeii-mi de pe-acuma ei vă caină, Cari plan urzesc măiastru ca să vă doboare-n pripă, Cupe omeneşti de goluri pline-n viaţă câte-o clipă!

  Tu, care ceteşti „Levantul” tolănită pe sofa, La bulgari văzuşi alalteri filmul „E la nave va”?

  Cătră fine îţi arată studioul dă filmare, Schela urieşă unde mişcă marile vapoare, De tu crezi că e aievea un tangaj mehanicesc.

  Postmodern e procedeul, deci şi eu îl folosesc.

  Află dar că bătălia ce-i găsi în aste pagini

  Prin efecte speciale, suprapuneri dă imagini, Decupaje, animare, totul pe calculator

  E minuţios filmată, ca-n „Războiul stelelor”.

  Insă textul ce-nsoţeşte scenele tehnicoloare

  E pentru contrast un hronic condeiat d-un oarecare

  Chir Zarifu Calemgiul. Urmăreşte de aci:

  (Fond sonor: meterhaneaua miorlăind: pa, vu, ga, di)

  O tâmplare minunată Dă stai cu gura căscată Voieşte-a vă povesti

  Chir Zarifu Calemgi

  Ce s-au pedepsit în scoale

  D-a rămas cu talpe goale, C-aşa-i vicleana dă lume, Nu va să ştie anume

  De cei ce se-nţelepţeşte

  Pre turceşte, elineşte, Ci de cei cu averi multe

  Lumea va ca să asculte.

  Oh, oh, libovnică vană!

  Oh, muiare prea vicleană!

  Când luă Vodă domnia

  Mare îi fu bucuria, Că chitea să strângă scule

  Şi alte comori dăstule.

  La Ţarigrad el avea

  Pă unchi-su Gligori capicheha

  Şi dece dân ceea parte

  Nu avea prepus dă moarte, Nici ferman nici mazilie

  Nu cugeta ca să-i viie.

  La început miel milos, Mai apoi fu leu, pardos, In divan el nu răbda

  Să-l înfrunte cineva

  Că-i striga:

  — Mă obraz gros

  Şi dypeiox; dv6pcojrco<;

  Porcule, cum îndrăzneşti

  Astfel să te sumeţeşti?

  Şi-ndată scotea papucul

  Sau îl croia cu ciubucul.

  La ticălosul rumân

  Scotea sufletul dân sân, Dări, năpăşti scornea-n divan Câte douăzeci pe an, De toţi îi ştiia papara Şi să băjenise ţeara. Deci nime, el cugeta, Poate împotrivă-a-i sta. Sta serin şi liniştit Până ce au oblicit Dă zavera ce pornise Şi pre turci îi zăticnise. Află şi de un Manole Ce la greci pă Acropole Să jurase (să zicea) Să scape Valahia Dă spurcatul basilisc, Dă aspida cu rău plisc. Să cugete-acuma toţi Ce-s în stare grecii hoţi: Aflând că Manoli vine în beşică preste sine, Cu toţi zavergiii gloată, Cu Zoe, dama turbată, Nastratin cel firoscos Ce la toţi e de folos, Zenaida cea frumoasă, Iaurta, sprinceană groasă, Şi ceilanţi, câţi or fi fost, Vodă, care nu e prost, îi chiemă pă Andronachie Şi pă aga Manolachie Zicându-le:

  — Aceşti răi Şi-apucaţi dă năbădăi

  În o beşică sunt toţi Ce o mişc cu neşte roţi. Putea-reţi voi a găsi în valahe-academii Născocitor oarecare Să facă beşică mare, Mult mai luminoasă Şi mult mai frumoasă? Dregătorii să gândi Şi simandicos vorbi:

  — Doamne, să avem iertare, Da la noi un oarecare Născocitor nu să ştie

  În nice-o academie. Acilea toţi naintează Dupe ani, nu dupe vază, Doxă ai ori doxă n-ai, Eşti doftor la treij-de ai, La patruzeci învăţat, La cincizeci om luminat, Iar d-agiungi la şaptezeci La nemuritori tu treci. Cum să afli pântre noi Vun mehanic ghizoroi? Doară unu să prăsise Da e visător dă vise.

  — Să mi-l aduceţi îndat, Că altfel v-am dăulat!

  Îl aflară la Mărcuţa Strâmbând chipul ca momâţa

  Şi condeind pe părete

  Un duzin de crastavete.

  La Vodă dacă l-a dus

  Nebunul aşa i-a spus:

  — Să iei caic aurit

  Cu pânze de borangic, N-am văzut de când sunt mic, Cu catart dă scorţişoară, Cu vâsle dă chihlimbară, Cu cârmă de berliante

  Cum avea numa Pazvante.

  Mai ia şaptezeci de lebezi

  Ce de diavol să le lepezi

  În altar la Sfânta Vineri.

  Vezi toate să fie tineri, Şi le leagă cu mătasă

  De caic, jurubă groasă.

  În caic să pui ostaşi

  Cei mai buni între şutaşi, Iară căpitan pre ei

  Cea mai mândră dân fămei, Cu pleoape ca scoicile, Degeţi ca scovergile, Ţiţe ca şi turlele

  Ale Sfântei Sofie.

  Cu ăst caic sburători

  Beşică ai să dobori.

  Vodă se înveselea

  Ca alt nebun ce erea, Şi pe loc au şi făcut

  Cum mai sus s-a priceput.

  Apoi, liniştit, pe seară, Se băgase în cămară Şi la chef s-au pus îndat Dupe cum era-nvăţat.

  Pă ceri stele-nfricoşate Să ivise acea noapte, Şi o logostea cu coadă Să-ntindea pă lumea toată Vestind ciume, pălălii Şi căderi de-mpărăţii. Când beşica fără zvon (Ce îi zice şi balon) Se ivi dânspre câmpie între licăriri o mie, Iacă dân curtea domnească Corabia-mpărătească Să înalţă-ncet în slavă Cum ai ridica o tavă. Lebezile, şaptezeci Lopăta cu aripi reci, Ostaşii trăgea la vâsle La vârf cu labe de pâsle, Iar muiarea tot spoită Sucea şold, neostoită. Târgoveţii toţi la porţi Ieşise cu multe torţi Şi privea la bătălie Căscând gura-n bagdadie. Caicul urcă iavaş Pân-la fo cincizeci de paşi

  Dă beşica cea vărgată Şi cu funii ferecată. Pân-să dea robii cu puşca Ca să doboare găluşca, Deodată, ce să vezi? Dân coş cu nuiele verzi Să ivi un pricolici Atârnat dă trei elici. Poartă anterie lunge, Barba-n brâuri îi ajunge. Pă fămeie o înhaţă Când ajunge pleata creaţă, Iar apoi, ferind măiastru Iatagan cu fer albastru Şi sâneaţă dă sidef, Zburătorul muchelef între lebezi bagă mâna Şi sugrumă câte una. Caicul tot să coboară Pe cât lebezi să omoară. La ultima când agiunge Turnu Colţii îi împunge De să face praf cu toţii, Şi peri iscarioţii.

  Aci, boieri dumneavoastră, Isprăvi tâmplarea noastră, Auzire neauzită Preste Bucuresci venită. Ce-a mai fost şi ce-o mai fi Altădat voi istori.

  Evoe! Ce biruinţă! Toţi sărut pe Leonidas, Fiindcă orele izbândei toate dulci ca şi stafida-s, Fiindcă-n pept Enthousiasmos îşi făcu pe veci altar: Şterge biruinţa orce între om şi zeu hotar. Aripe îţi cresc iar ochii-ţi capăt apriga putere D-a zdrobi în încruntare pântecele de galere, D-a neca în uragane ostile cu elefanţi. Muşchii peptului sunt stâncă, coastele sunt adamanţi, Vinele sunt ca parâme, sângele-i ca vinul tare, Şi-ai zdrobi întreaga lume, ca un urs, în brăţişare. O, victorie! Să umflă narele d-atâta slavă, Dumnezeu tu faci dân famen, caravelă dân epavă! Evoe! Aduceţi dafini! Închinaţi-i un pean!

  — Mais. D-acuma vine greul, spuse Languedoc Briliant.

  — Planul fratelui Iaurta îl urma-vom nesmintit. Uite, luce Bucuresciul parcă-n aur poleit

  De atâtea lumi dă stele. Auctore, cătră sud Neşte ţifre mari şi negre să desen pă câmpul nud. Oare ce-s?

  — Asta e ţifra paginei dân opul meu, Fiecare filă are, dân „Levant”, numărul seu. Şi Iaurta cugetat-au tot astfel: cu a mea mână Care, iată, arde cu o melanholică lumină, Ca aceea care ţine-n pumnul strâns întregul vis Şi ilusia urzit-au ce să chiamă manuscris, Magic semn să fac şi file câteva să dau napoi, Până unde Bucuresciul plăsmuit-am dân noroi. Să ridic şi ceea filă cu oraş cu tot, o ţâră, Ca cu toţii să pătrundem und-doar şobolani se vâră, în canalele boltite ce sub urbe se-mpletesc, Şi astfeliu să ajungem în palatul cel domnesc.

  Dân înalt, întins-am mâna, iară foile imense

  Ale ăstei ciudăţenii, macrame cu aţe dense, Ce acum o ţii în mânuri, să dădură înapoi.

  Zeci de stânjeni, în grosime, avea ele pentru noi, Care doară ca gângănii într-o lume dă papir

  Vieţuim, purtaţi de-a valma de-al Istoriei delir.

  Cărţi în cărţi şi vise-n vise, lumi în lumi, telescopate

  Pe o scară dân înalturi în adâncuri, dă granate, Care, toată, treaptă-i doară unei scări cu mult mai mari.

  Iată iarăşi Bucuresciul galbin ca un icosari.

  Trage vajnicul mehanic Leonidas d-o supapă

  Şi coboară zepelinul, ca tiara unui papă

  În chivot unde pă pernă dă mătase-i aşezată.

  Să ridică olecuţă fila cea filigranată

  Şi cu tot cu pânza flască dedesupt ne-am strecurat.

  Ne găseam în al tăcerii şi al beznelor regat.

  Părăsirăm mongolferul ce subt boltă să încreaţă

  Şi cu torţe naintarăm pân a pivniţelor ceaţă

  Unde plase de paingăni încărcate sunt de prav.

  Aerul ca şi păreţii pute-a hoit şi e puhav.

  Pă ceasornic nu trecuse decât două-trei minuturi

  Şi ne pare că sunt secuii de când scociorâm în luturi

  Şi că vieţi dă vieţi subt boite umede ne-am gârbovit.

  Drumul sue şi coboară, la tot pasul e sucit.

  Bolţi dă cărămizi antice! Triste bolţi, nu sunteţi oare

  Caudine furci ce omul îl apleacă dân spinare, Cât i-ar fi cugetul nobil, cât ar tinde el dă sus?

  Pre subt voi ne ducem viaţa-n întunerecul nespus

  Al Nimicniciei oarbe, al Vremelniciei grea.

  Bolţi! Ce puneţi piatra voastră între crier şi-ntre stea, Şi ce aplecaţi trufia şi ce contrafaceţi visul, Nu ştim, gios au sus, la stânga or la dreapta-i Paradisul, Căci o viaţă-n rătăcire prin tunel am străbătut.

  Poate-fi că hrubele-aste de lichenuri şi de lut

  Sunt doar vinele prelunge ale Unuia ce ţine

  Universu-n mâna-i largă, ca o bilă cu lumine, Iară noi, deşi în trupu-i, nu-l vom şti nicium, nicicând, O, gigant, adesea cuget chipul tău nespus de blând.

  Pre când Manoil aceste ş-alte multe cugeta

  Se fac, iată, neşte trepte şi o poartă-apare, grea, Dă stejar, care în scoabe şi piroane e bătută

  Parcă piatra-n locu-acela a făcut cumva o cută.

  Trii sunt lacăte-atârnate, grele ca şi nicovale, Dă belciugele-nnegrite, şi pă ele-n rotocoale

  Scrise sunt cimiliture ce aştept să le deslegi.

  — Nu e chip altfel să spargem uşa dă păduri întregi. (Zisă Zoe). Nastratine, mai mintos eşti între noi, Desluşeşte-ne ce-nseamnă aste buchii prea de soi.

  — Nu le ştiu ceti, dar însă, pre când le privesc, ceva îmi şopteşte la ureche în dulci clincheţi de dairea Aste stihuri:

  Ce e, ce e întreită orhidee? Primul strat de cuarţ, al doilea de carne, al treilea de păcură? Ce e pătură peste pătură, furou peste furou într-o coajă de ou?

  Nastratin gândi, şi-ndată faţa-i deveni de sticlă Cu pomeţii ca de abur, cu măsele ca de pâclă, Iară ţeasta ca o coajă străvezie i se-arată Dă sub care înfloreşte orchideea colorată. Primul lacăt să descuie. Iac-al doilea ce scrie:

  Nastratine, spune, ce e împregiur de orhidee: mese, paturi, coperişe, nori cu ploi piezişe, stele cu tăişe? Ce e tot şi e nimic, Ce-i etern un pic?

  Nastratin întinse mâna şi-o roti jur-împrejur

  Şi dodată tot ce este-şi îmbină al său contur, încât goluri să nu fie între broaşte şi-ntre plante, între puricii minusculi şi-ntre stelele gigante, între quarkuri şi-ntre linguri, între timpuri şi-ntre Timp!

  Să descuie şi alt lacăt. Mai rămâne doar un ghimp:

  Cine eşti care cuprinzi orhideea de oglinzi, şi încorporezi şi ce e împrejur de orhidee? Cine-i Eu-tu-el Dân tunel?

  Nastratin zâmbi şi-ndată toţi trăiră ceva care

  Nu să poate spune-n vorbe. Să-ţi închipui, cetitoare

  Ce-ai putea vedea cu lumea dacă lumea ţi-ar fi ochi. Şi căzu şi-al treile lacăt, şi scăparăm de diochi.

  Languedoc dăschise poarta şi Manoli-aprinse torţa

  Nesfârşite acareturi să iviră, ca în Scorza

  Şcoala care Garabombo şi ai sei zidi pre deal.

  Sunt odăi ce gem dă aur, altele dă caşcaval, Sunt cămări unde urcioare ţine-n coaja lor dă lut

  Negru vin cu mirodenii ce te arde de-ai băut.

  Iară-n alte tainiţi zace, spre a putrezi cu totul, Orbi, leproşi, nebuni, cei care-au înfruntat cândva despotul.

  Mirodenii şi puroaie, vin şi lacrime amare

  Mâlul sunt dă unde nalţă cupa rafinata floare

  A palatului: reci boite şi vitralii dă cleştar.

  Parcă-i pusă-o libelulă p-un morman dă bălegar.

  Răsvrătiţii, cu pistoale şi cu spangele întinse

  Rătăcea pân galerie şi salonuri necoprinse

  Cu oglinzi veneţiene şi statue în vun colţ.

  Insă nicăiri vo gardă, vreun pagi din cei învoiţi.

  Stranie melanholie a palaturilor goale!

  Pă plafoane îngeraşii dau la nimfe rotocoale.

  Fâlfâie anpe-n ceruri vaste-adânci, ca în Tiepolo;

  Pă un pedestal e Dafne implorată dă Apolo, Amândoi dă peatră albă ce luceşte străveziu.

  La un geam ce schinteiază zăboveşte un scatiu.

  Orce rază care întră pân brocarturile dese

  Zugrăveşte pă perete, în tapiserii, crăiese

  Cari-n poală o licornă odihnesc şi-i mângâi cornul.

  — Ei, drăcie, noi pre Vodă îl aflăm o dată, or nu-l?

  Ce, să ne holbăm la ţâţe dă muieri dă pă perete

  Am venit acilea oare? Sau te cam muiaşi, poete?

  Îi rânji Iaurta vilul lui Manoli în obraz. Aide-n sala de ospeţe, că acolo joacă az Şobolanii-n strai dă purpuri. După mine, hai, ţaruki! Armele ridic în boite şi răcneşte toţi: paluki! Năvălind în sala unde un ospăţ avuse loc. Dar încremeniţi rămase şi Iaurta şi Languedoc: Căci în jur dă mese-ntinse pline dă a lumii blagă, Tave cu fripturi, banane în ciorchini, măslini şi braga, Grele cupe cu cotnaruri, cozonaci cu coji dă zahăr, Şed boiarii-n hăinuri scumpe, sade mahăr lângă mahăr, însă toţi sunt ca de abur, încât poţi vedea prin ei Largi spătarele la scaun, înflorate-n lemn de tei. Toţi se râd, vorbeşte-ntr-una şi închină des paharul, Dară însă nici un sunet nu întunecă cleştarul Liniştei desăvârşite. Baiadere mişcă fese Străvezie, rod ciolane străvezie pre subt mese Străvezii zăvozi; ţiganii pă vioară trage-arcuşul, Dară parcă-ar trage vată preste strunele ca pluşul.

  — Vrajă e.

  — Ngână Manoli.

  — Nu, prietine, nu-i vrajă.

  Ce-i Puterea decât ceaţă, ce-i Mărirea decât coajă Unui frupt ce niciodată miezul nu-i va bănui, Căci e miezul lumii estii globul dulcii poesii. Ei sunt sfera cea uscată ce ne-ncungiură cu totul De-şi închipuie că-n mânuri ne-a coprins cu tot despotul, Dar subţire îi e visul ca şi fumul de pă ape Ce să prinde-n frunzi dă sălcii când sunt zorile aproape. Trec stăpânii lumii estii şi îi hăpăie ţărâna, Cari vrut-au să domnească-n veci de veci şi todeauna, Trec şi nice-o dâră lasă preste unde au trecut. Coaja prima putrezeşte lăsând sâmburul afară Să întinză frunzi şi ramuri sprijin ceriului de vară, Primele pălesc în carte chipurile de temut.

  Doar în câteva minuturi mai nimic dân ei rămase, Doar o ceaţă colorată care Zoe-afară-o dase

  Dăschizând niţel fereastra. Dar atuncea ne izbi

  Zgomot mare: pneuri, frâne, râsuri, glasuri de copii.

  Atunci mi-adusei aminte cine sunt, de unde vin:

  Vreo trei cânturi dân „Levantul” am parcurs în zepelin, Dar nainte-avut-am slujbă la o şcoală-n Colentina

  Şi copilă pe Ioana, şi fămeie pă Cristina.

  Dor cumplit de lumea noastră mă paraliza îndat.

  Am zărit de la fereastră rondul cel cu flori pudrat

  Dă la Universitate, staţiele dă metrou, Circulaţia, hotelul, o statuă dă erou

  (Este chiar Michaiu Bravul pă un cal negrit de bronz)

  Magasinul cu perfumuri, cu eşarpe şi gablonz.

  Pal, m-am tras dă la fereastră. Între timp, Ampotrofagul

  Cu-ncruntată hotărâre un picior pusese-n pragul

  Situaţiei:

  — Perit-au cei ce împilat-au ţeara. Dă acuma niceodată nime n-o mai pune gheara Pă putere.

  — Nţelepciunea, nu capriţul va să reagă. Nu mai perdeţi vremea.

  — Ndată toată obştea să aleagă Pre cel mai dibaci, mai vrednic şi mai nobil dântre noi, Ca să-ndure grija terii, fie pace au resboi.

  — Eu aş pune pă Manoli.

  — Da, Manoli, strig cu toţii El zavera au pornit-o, el a-nsufleţit iloţii, El Valahia va duce sus pă culmi dă fericire! Da, pre Manoil Întâiul vrem cu toţii a domnire!

  — Şi-om avea şi noi d-acuma vodă versificator

  Ce o preamări în stihuri neamul, ca Sedar Senghor.

  — Ura! Toţi pre sus îl poartă pre Manoli ce se sbate

  Pân-la scaunul lui vodă dăltuit în nestimate

  Iar apoi îngenunchiază-n faţa lui şi-aştept discursul.

  — Ridicaţi-vă, şopteşte Manoil, nu schimbaţi cursul

  Vacului ce ne-ncongioară, nu e vremea de-a domni

  Unul ce pe spada giură.

  — A vecinicei democraţii.

  Jun fiind, ceteam dân Bairon, şi mă prinse dorul mare

  De-a porni curând la luptă, de a isbăvi popoare, De-a zdrobi-n călcâi tiranii cari sângele îl beu

  Neamului valah sireacul, neferice neam al meu.

  Am voit – parcă sunt veacuri dă atunci – ca în zaveră

  Să retez la capuri hâde cu cealma au tombateră, Dar îmi picură-n ureche un glas dulce ca o vrajă: „Manoile, de vrei lumei să îi fii călită streajă, Liberează-te pre tine mai întâi, ş-apoi pre cei

  Ce se-ndoaie subt călcâiul de smintiţi şi de mişei.”

  Nu, prieteni, pentru mine o ilusie e totul, Ştiu, jertfeşte pentru ţeară al lui sânge sanchilotul, Laudă-i aduc, dar însă nu-l mai pot urma nicicum:

  Eu al veciniciei doară trag în pept amar perfum.

  Doar un vers de-aş seri, în care ca în picurul dă rouă

  Ghemui-s-ar lumea toată, veche dară totuşi nouă, Doar un vers de va rămâne după mine, mă socot

  Mai ferice ca un înger şi mai sfânt ca Savaot.

  Dar acum mă veţi certare că adânc închis în mine

  Nu mai văz a terii jale, nu mai plâng a ei ruine, Soarta, nu mă mai sfâşie, a crunt neamului robit.

  Veţi ajunge vreodată de a şti cât aţi greşit.

  Doamne, ce mi-ai pus în mânuri soarta ăstei naţii triste

  Şi prea vesele dodată, optimisto-pesimiste, Doamne, traghicomedia ce mi-o vezi cu ochi apoşi

  Şi mă laşi ca să-mi duc crucea pântre măscărici, ca-n Bosch, Izbăveşte-mă o dată, fă să arză tronul ista

  Şi palatul să se darme cu noi toţi! O, Gianbattista, Nu e corsi, nici ricorsi în ferbintele-Orient

  Ci dodată amândouă, strânse lent şi violent, Ca balaurul ce coada el cu colţii şi-o sfâşie

  Şi cum piţigoiul gheara-şi pune-n gât, în colivie.

  Voi, tirani ce-mpingeţi carul cătră chinuri şi dezastre, Temeliile veciei orice-aţi face-s ale noastre, Cari umplem foi cu peana la opaiţ cu oloi.

  Voi, întoarceţi-vă veseli şi slăviţi, întru noroi.

  Îmbrăcaţi în cabaniţă p-altul, care ar dori-o.

  Cât de mine, n-aveţi grijă, cumva pânea mi-oi plăti-o.

  Toţi să-ncremenesc, că-n sine cugetase fiecare

  Să chivernisească ţeara doar Manoli că e-n stare, Insă nimenea răspunsul să îi dea nu avu vreme, Că s-aud pă colidoare lălăială şi blesteme

  Şi pătrunde pă trei uşe în salonul cu oglinzi

  Trei podghiazuri deşuchiate ce cu pusce trage-n grinzi, Ce, rufoşi ca şi ocnaşii, cu basmale-n cap soioase, Se rânjesc ivind dinţi d-aur pântre barbele nerase, Ce la gâturi are cruce şi la brâu are junghere:

  Palicarii sunt, ţâganii cu copii şi cu muiere

  Şi piraţii ce duhneşte a pesmeţi şi a rachiu.

  Împle sala cea de marmon trup de oaste fistichiu.

  Unii, nehaliţi de zile, se azvârlă pre ospăţ, Lipăind dân farfurie condeiate cu răsfăţ

  Or rupând dân purceluşul de pă tava cu lămui;

  Alţii ochii îi roteşte după sânuri dă statui;

  Cei mai mulţi însă se-nfrână, că-l zăriră pă Iaurta

  Ce o dată-a dat cu pumnu-n measă, şi o dată scurt a

  Răcnit, feara cum răcneşte când străpunsă-i de săgeţi:

  — Azvârliţi cele tacâmuri! Ascultaţi aci, lăieţi

  Palicari şi voi, tovaroşi ce am tâlhărit pă mări!

  Dă acuma ale noastre sunt aceste largi cămări. Ce ereaţi când încă brânca asta cea cu părul roş Preste voi nu o pusesem? Cuţitari şi ticăloşi, Care potera cu flinte vă vâna ca potârnichi, Vieţuiaţi c-o coajă neagră şi c-o mână dă ridichi. Voi, ţiganilor, barosul şi ghiocul şi ciorditul, Aste trei pă toată vieaţa v-ar fi fost la toţi ursitul De eu însumi şi Zotalis sân Iaurta n-ar fi fost; Palicarilor, o viaţă aţi fi dus-o numa-n post, Fămei curvele dân porturi, nopţile mereu dă cart, Şi sfârşire-aţi todeauna spânzuraţi de vun catart. Iacă, v-am făcut prea nobili sanchiloţi, ce vecinie luptă Doar în slujba libertăţei, cu o sabie neruptă, Ş-am învins, şi-acuma clipa răsplătirii au sosit: Lambros: dregător cu fală; Ghiorghios: boier velit; Treti logofăt: Spirachi; Mavru, mare vistier; Sperlea cămăraş; Pastrama vornic; Gogu pivnicer. Toţi intraţi în boierie, toţi veţi fi pitari, serdari, Agă şi zapciu alege-om dântre-ai noştri palicari, Consuli la Stambul, la Roma om trimite, şi la Beci Dântre cei ce pre nemţeşte ştiu cuvinte douăzeci. Doar un punt rămâne-n aer. Fericit al meu norod, Mă întreb oare pre cine să ne ungem voevod? Aide, să aud propuneri. Încă nu am auzit? Vă gândiţi ceva mai iute, că sunt cam apelpisit!

  Cred că bănuieşti prea lesne, cetitor, pe cine-alese în vuire dă pistoale gloata cea cu laţe dese. S-au revizuit puterea, dar nemic nu s-au schimbat. Că aceleaşi piei dân spete biet rumânului s-au luat, Caţaonii că-s aceiaşi subt alt nume, e ştiut.

  Pre când crâncenul Iaurta pune-n tron al său şezut, Urmând el ca să domnească cum i-i firea, ca o feară, Cu Zotalis lângă sine, noi ceilalţi eşim afară, Cari mânurile dalbe le voim, şi nemânjite.

  O luăm pân colidoare şi pân sale încâlcite, Cu panouri şi vitrine unde săbii sunt, şi zale

  Cum şi-antice pergaminturi întărite cu paftale.

  Coborâm pă scara lată ce în marmur roşu-i scoasă

  Şi ajungem la ieşire, ceată foarte caraghioasă

  Năvălind dodată-n centrul Bucureştului de az:

  Maşini mici şi camioane vin talaz după talaz, Nastratin şi Leonidas ei pe loc rămâne mesa

  Fetişcane-n blugi când vede cum li se suceşte fesa;

  Manoil nu-i vine-a crede, în lumina aurie

  Tot văzând cum trecătorii intră în cofetărie

  Sau se bagă subt pământuri în pasagiul cu metrou.

  Ne frecăm la ochi de parcă un miragiu, un halou

  Ni s-a năzărit; se uită ca la urs la noi cei care

  Pe trotuar păşesc alături sau se-ndreaptă spre parcare, Crezând că suntem actorii vunui film istoricesc.

  Zăpăcindu-se, iroii epopeii să opresc

  Drept în mijlocul dă stradă, făr-a vede că dân faţă

  Miliţian cu walkie-talkie şi în dinţi cu strungăreaţă

  Vine-ntins cu carneţelul cătră ei. Scăpai doar eu, Care cătră Sfântu Gheorghe-o luai la goană teleleu, Să îl iau pă 21 şi acasă să ajung, Zorzonat, boit şi straniu ca un arhetip dân Jung.

  Fiorituri, înluminiuri, lujeri, bucle şi spirale, Când înting în prav dă aur cu penelul cel mai moale, Să mai condeiez o viţă dântr-un păr de heruvin, Când peniţa moi în purpur să scriu florile de crin, Nu ştiu cum, dară să strânge al meu duh în al meu pept, Mâna-mi tremură pă filă, parc-ascult şi parc-aştept Cineva să-mi plimbe peana preste filă de la sine, Sângure ca să să scrie buchiile levantine. Eu mă ştiu de neputinţe încărcat şi vlăguit. O, Levant, o reverie fără mijloc şi sfârşit, Foloseşte-mă ca sculă ce te dăltuie-n noroi, Ceară, hiacint şi aur, şi aruncă-mă apoi!

  CINTUL AL

  D

  OISPREZECELEA

  O, Levant, Levant feroce Filologos, cari deştul cerci a pune pă dantea E octombrie 30 In fantastic clarobscurul palierului de bloc O sticlă de Jidvei Cristişor Auctore, ţii tu minte Ce să facă învăţatul? Bila dă cleştar plesneşte Gene în gene staţi şi buze-n buze însuţi, cetitore, kagbemusba Pentru sfânta Libertate ADIO! LEVANTUL

  F

  JLloare

  — A lumilor, otravă ce distili între petale, Semilună care aur pui pă turle dă cristale, Vis al leneşei cadine ce pe perini de atlaz Fundul greu strevede dulce pân şalvarii de Şiraz, O, Levant, ostroave-n marea limpezită ca paharul, Sertăraş unde miroasă cimbrul şi enibaharul Ce Dimov într-o poemă n-apucă a mai descri, Zeci de tronuri hâde-n cari sade câte-un Hangerli, O, Levant, Levant feroce ca şi pruncul care bate Cuie într-o pisicuţă adormită – cine poate Neagra ta tristeţe-a trage-n al său pept şi a sta viu?

  Când pornii poema asta cât eram de cilibiu!

  Joacă îmi părea a face să trăiască-n epopee

  Şpangă de bărbat alături de pept fraged de femee, Stiluri mult sofisticate să aduc dântr-un condei

  Cum călugărul înfloare pergamintul dă minei.

  Ticluiam, cu muzichie dă clavir şi dă spinetă, Vreo istorie pe apă, vreun soi de operetă, Plictisit fiind de joasa poesie-a vremii noastre.

  Cum suceşte cofetarul acadele roz, albastre împleteam şi eu la frase, umilitul condeier

  Râdicând nu turnul Babei, ci doar tortul lui Flaubert.

  Cme-ar fi crezut vreodată că o lume-avea să iasă

  Vânturând aripe ude, dân gogoaşa de mătasă

  A Visării, Poesiei. Doamne, Doamne.

  — Ţi mulţumesc!

  Folosişi iar carnea-mi slabă la ceva nepământesc, Străvăzuşi iar lumi frenetici pân mocirla mea dă sânge, Din nou bila cea vrăjită-n palma mâinii mele stingi e!

  Însă dar acuma prav sunt, ţăndări, scrum e-a mea făptură, Căci atinge-a-l pre înger nu poţi făr-vătămătură.

  Poate preste ani dă zile, cetitor, cu a ta viaţă

  S-o intersecta această mâhină de smalţ şi ceaţă

  Ce mănâncă al meu creier, ce subjugă al meu duh.

  Ori, va arde, iară fumu-i se va perde în văzduh.

  Nu îmi pasă: iată, estel Cum n-a fost nicicând ceva!

  Filologos, cari deştul cerci a pune pă dantea, Arătând un nod ori altul că nu-i bine-nfinpat, Că greşale zeci şi sute-n macrameu s-au strecorat, Că de ce am zis aicea „viţiu” şi acolo „viciu”, Nu pricepi că în poema-mi totul este artificiu?

  Nu te râdica dasupra calapodului. Acolo

  Poţi a fi al declinării şi-al morfemelor Apolo, Dar aci, monşer, mă lasă.

  E octombrie 30.

  Lucrez în bucătărie. Suflu-n degetele reci. Gaze sunt mai mici ca unghia, ca petale de-albăstrea. Zaţ de nechezol mânjeşte fundul ceştii de cafea. Sunt pe masă doar borcane nespălate, şi-un cuţit: Se reflectă-n lama-i oablă chipul meu nebărbierit. Un borcan de Ness cu zahăr. Pe perete calendar De hârtie cu o poză: un amurg de chihlimbar Şi copaci gălbui, rugina ce-şi împrăştie în zona Lacului. Sub poză scrie RED ROCK CROSSING, ARIZONA. E murdară, deşelată a mea „Erikă”. Perdeaua Cade strâmb. Prin geam se vede ficus mic în tinicheaua Din balconul plin de rufe de la blocul următor. La casetofon ascultă Cristinuş în dormitor. Peste toate-nchipuieşte-ţi o lumină albă-gri Dezolată ca un putred, vechi de secole, verni. Eu? Gândesc mereu la viaţa-mi. Altceva nu ştiu a face. Rătăcit prin vise limpezi, prin realităţi opace, încercând a înţelege. Ce? Nu ştiu, nu dibuiesc. Cum se face că am vene, cum se face că vorbesc. Cum de mă închid în cosmos ca tatuu-n carapace. Protejează oare pielea-mi de-alte cosmosuri vorace? Sau mă aflu într-o burtă, embrion zgârcit şi flasc, Şi-atunci unde şi-n ce formă se aşteaptă să mă nasc? Ori. Dar ţârâie la uşă.

  — Mircea, ia vezi cine e!

  (Strigă Cri, pe când caseta cu John Lennon pâlpâie) Prin vizor nu văd nimica, este becul spart pe hol, In schimb vine pe sub uşă damful veşnic de formol. Ezit. Dacă e lumina? Cu ce dracu s-o plătesc? Lanţu-l scot şi întorc iala. Deschid larg. Încremenesc. Cetitor, văzut-ai oare fie şi cu ochiul minţii

  Pânzele lui Rembrandt unde luce-n beznă numai zimţii

  Dă la coif, muiate-n aur câte-un ochiu, un profil, Iară restul să ascunde-n întunericul tiptil?

  În fantastic clarobscurul palierului de bloc

  Astfel luce numai danga cavalerului Languedoc, Colierul cel de dalbe mărgărite dă pe peptul

  Zenaidei, cum şi ceasul cu capace, înţeleptul

  Ce îl poartă.

  — Ampotrofagul, atârnat dă gât cu lanţ.

  Dân bărboi să văz doar ochii sturlubateci şi berbanţi.

  Nastratin mahomedanul, însă care-i plin dă minte, Ii luceşte catarama dă argint dă la veşminte Ce un crin închipuieşte, dăltuit în filigran (Pă petalele-i învoalte este scrieri dân Coran). Zoe, ce să sprijineşte pă panoul cu HIDRANT I se văd în cocu-i ace cu cap fin dă diamant, Iară nobilul Manoli, cea mai dragă a mea finţă, Becul dă la lift lumină zâmbetu-i dă neputinţă, Dă desgust, dă osteneală. Iată, sunt în prag cu toţi Cari nepătaţi rămas-au, dulcii mei simpatrioţi (Căci mi-e ţara Libertatea).

  — Dragilor, iubiţii mei!

  Bun-venit, haideţi în casă! Ce? O sticlă de Jidvei? Vai, şi flori, sunt crizanteme. Tipicari mai sunteţi, frate! Cri, ia vino, avem oaspeţi! Imineii nu ţi-i scoate, Nastratine, of, ce dracu, crezi c-aicea e geamie? Să vă pup, şi-acuma aideţi iute în sufragerie. Pre când toţi s-aşează unde nimeresc, le pun s-asculte Un Paul Simon de pe discul ce-l posed, cu hit-uri multe, Şi-atmosfera se-nfiripă. Când pe uşă-apare ea.

  Bila dă cristal o ţme, schinteind, în palma sa.

  Cristişor, prin lumi obscure des mă poartă al meu duh, Degetele-mi sunt rachete răşchirate în văzduh

  Gata de-a ţâşni să prinză ceaţa galaxiei toată

  Şi s-o stoarcă şi s-o beie cu o gură însetată, Crieru-mi castel dă sare-i cu o mie dă statue

  Pă cornişele abrupte, pă frontoane şi gurgue

  Şi-n castel domneşte-n tronu-i embrion hidos, zvâcnind

  Care după ce s-o naşte Moarte se va fi numind.

  Dar perdut în nebunie şi-n vedenie şi-n vis

  Ştiu că tu eşti lângă mine, săruţi ochiul meu închis

  Şi m-aduci napoi în lumea lui aici şi lui acum

  Desprinzându-mi de pe umeri aripi ce miros a scrum.

  Pui pe masă globul palid ce reflectă-n ape grele

  Deformatele ferestre, draperiile rebele

  Şi zâmbeşti spre fiecare dântre oaspeţii-nsemnaţi.

  Oh, îţi vine a merveliu în T shirt şi-n prespălaţi!

  Mergi apoi să faci cahveaua. Noi sorbim dân vinul roş

  Şi aducerile-aminte ne-ncovoaie ca pe moşi, Ne doboară nostalghia:

  — Auctore, ţii tu minte

  Cum plutea caicu-mi sprinten prin a mării labirinte Ca un piepten trecând iute pântr-un păr împarfumat? Vis de cruntă răzbunare sta în peptu-mi înfocat: Să suguş făţărnicia a tiranilor ce greu Talpa cismei îşi apasă preste tristul neamul meu. Dară însă-n drum spre Zante, floarea mândră levantină, Ne-au robit listopiraţii, ne-au legat fără de vină Şi-1 zărirăm pe covertă, legănându-şi moale burta Pre călăul crunt al mării, pre sălbatecul Iaurta.

  — Ce în urmă (cu scrâşnire Zoe se vârî în vorbă)

  Vându revoluţiunea pentru-o lingură dă ciorbă, Căci ce poate fi domnia la munteni? Un mezelic.

  — Dar pe-atunci, reluă Manoli, s-arăta un inamic Al tiranilor. În cursă am căzut ca şi un prunc.

  Oh, să dai lumina lumii pentr-un jalnic hic et nune!

  — Aţi ajuns cu toţii-n Zante, zornăind de icusari, Zenaida v-aşteptase cu treizeci de palicari

  Şi bătând cu pumnu-n masă au ieşit de subt gheroc Cea mai stranie iscoadă, cavalerul Languedoc.

  — Zieu că nu ştiu nice-acuma cum ajuns-am, ma parole, Subt măsuţa cu intarsii unde mă dăduşi de gol.

  Parcă mă născui dodată, pintenat şi-nzorzonat. Pe ţaruki şi paluki la moment eu am jurat.

  — După asta, ţineţi minte, blestematul şi jivina De Ianache Aricescu, care nu vedea lumina (Măcar de n-ar fi văzut-o niceodată de atunci) Dă din ocnă ne trimese carte cu poveţe lungi. (Poate agăi tot mai cântă, da cu glas mai supţirel.)

  — Ş-apoi, bată-vă norocul, tot suceam un şurubel De la mâhina ce merge pân văzduh, la Hosna.

  — Acasă Când zării dân înălţime gloată multă ce se-ndeasă P-ai mei ţărmuri cari lumea nu-i ştia şi nu-i călcase. Doar un semn puteam a face şi i-aţi fi-nălbit cu oase.

  — Ai noroc, om fără minte, că mai sunt şi eu cu tine Ca să-ţi piaptăn barba, părul, să te scot dân şugubine, Eu, rumânca, eu, ce vecinie trâmbiţez unde-i nevoe Dimineaţa libertăţei în Ploesci lucind, eu, Zoe!

  — Am îmflat aerostatul şi cu Ercul în spinare Ne suiram în nacelul ce ne poartă preste mare.

  — Apropo, unde-i momâţa? Grăi Cri sosind cu tava.

  — Imediat ţi-oi spune, însă docamdată dă-ne cava.

  Mmm. E ness.

  — Păstram o ţâră pentru vreo ocasiune.

  — Uite-l şi pe Ercul, zise Leonidas, şi îşi pune Jos desaga ce pe umăr o purtase neştiut. Omuleţ ţâşni cu coadă, cu buci roşii la şezut, Ce să caţără pe rafturi burduşite, subt tavan. Ne privea pe toţi d-acolo cu un ochiu dă catran.

  — Dar, grăi şi Zenaida, ce-avea ruje în obraze, Momâţia-sa muşcase dân balon, ieşiră gaze

  Şi căzurăm în ostrovul ce în formă e de H. Asta fu în cântul şapte. Auctore, ne purtaşi Pântre maţele dă peatră unei grote und-schinteie Flori dă mină, şi-n adâncuri întâlnit-am o femeie Răpitoare, care globul dă cristal ţinea în mânuri. Cârlionţii-i ardeau aprig, lăsau să să vază sânuri Printre leasă lor de ambră.

  — Era feea Hyacint.

  Ea te-a îndreptat pre tine, Manoil, în labirint. Ce-ai trăit acolo, numai cetitorul o să ştie, Iar nu voi, cari viaţa vi-i făcută dân hârtie, Personagii mult-iubite. El acolo am fost eu, Precum preotul jertfeşte în altaru-i pentru zeu. Estimp, hoţii lui Iaurta au dădut o luptă-n vis Cu mahomedanii, cari pre ei toţi i-au fost ucis, Fără Nastratin, cahfeaua ce-l salvase dă la somn.

  — O, Allah să te protege, să te facă-n raiu domn Cine-ai născocit cahfeaua! Oh, licoare sfântă, sfântă, Cari cu degetele-i brune nervii lâncezi ţi-i frământă, Cari inspiraţiunea ţi-o atinge cu-a sa geană, Ochi lichid dă hetairă ce-l sorbeşti dân filigeană, Oh, cahfea, oglindă neagră de din care iese versul, Lumilor în limpezime le arăţi, fantast, reversul

  Ca în ţarina pustie a singurătăţii tale

  Elefanţi să se arate, în procesiuni domoale, Cari pe spinări au chioşcuri, stâlpi suciţi, grei de agate

  Şi perdele de mătasă, şi în frunte nestimate.

  (Zisă Nastratin pe nare trăgând aburul de vis.)

  — Furii se împreunează la ţigani cu Zotalis Şi să duce, umblă şatra pân Bulgaria turcită Pân-agiunge tocma-n Giurgiu, la raiaua-mpleticită, Unde cruci şi semilune pă cupoli şi minarete Danţă-n glas dă tamburină, tumbelechi şi minavete, Unde traiul este dulce ca rahatul cu fistic.

  — Acoleâ, grăi Manoli, vrui a te zări un pic, Auctore, căci adesea eu m-am întrebat în sine-mi: Oare cine-i zeul cărui închinăm a noastre inemi, Cine ne dădu fiinţă dân gândire şi dân har?

  — Şi dân tortă-ai scos o mână unsă dă rodozahar, M-apucaşi de guler iute şi dodată-s în Levant!

  — Nu puteam privi la tine, parc-ai fi dă diamant. Tot umblând pân târg, o babă în o sară ca şi tuciul în beserica ne duse, care îşi prefiră luciul, Luciul turlelor dă ceaţă pă subt luna dă argint. Acolo ivi Hermina, labirint în labirint, Glasul lumilor crestate una-n alta, şi curate, Cosmos arzător ce-n minte bruma aripelor sbate, O colombă androgină pură ca un fulg de nea.

  — Ca să ne ferim de paterni şi de pohte ne spunea. Am umflat dân nou beşica şi ne înălţăm subt stele Ce ca la Crăciun şi-aprinde stanioluri, poleiele, Serpentine şi beteală, globuri, nuci văpsite-n aur. Dupe noi se ia cu arcul un sălbatic de ţintaur, Scorpionul va cu arcul cel dân coadă să ne pişte, Taurul pufnind pe nare ne aleargă pă mirişte Iar Balanţa să înclină şi ne-atinge cu un talger. Să vedea subt noi pământul, dă la Moscu pân-la Alger. Preste Bucuresci ajuns-am, îl zărirăm dân nacel Poleit în clar dă lună, mirosind a pătrunjel Şi a urdă şi a vinul ce îl bei dân căni dă lut Şi-a muiare ce îşi pune busuioc în aşternut.

  — Pă dasupra urbei care îngeraşii roz dă stuh Şi-i presară pă cornişe, şi-i ţâşneşte în văzduh, Infruntat-am galionul ce dă lebezi era tras

  Şi fămeie-avea în faţă, cu cercei focoşi dă stras. Apoi ne-am vârât sub fila sidefie la coloare A „Levantului”, şi secuii rătăcirăm pân culoare Pimniţe şi bolţi dă peatră, până-n sala am ajuns Unde să disolvă-n aer cele sluge şi cel uns.

  — Manoil nevrând, Iaurta fu vulpoiul care puse Dosul lat pă al puterii scaun cu perniţi şi huse Iară noi eşirăm iute dân (vădit) palatul Şuţu

  Şi ne prinse miliţianul cu pistol şi cuţu-cuţu (Agrăieşte Leonidas) Dar curând ne dădu pace Şi-am eşit pe Colentina după-ntortocheri buimace.

  — Bravii mei, deloc îmi pare rău acum de a zaverii Eşuare. Nu ai lumii ci-ai visării fiţi boierii.

  Să te-afunzi în tine însuţi copleşit de volutate, Să înalţi o cugetare subt un cer dă nestimate, O poemă a rostire să te-ndemni, un mehanism Să-ntroloci, iată ce poate omenescul iroism. Mai mult nu e pentru mine şi nu iaste pentru voi.

  — Dar atunce cum rămâne cu-a sârmanilor nevoi? (Zoe să sculă-n picere şi începe-a să primbla

  Pân odaie, dă la uşe pân la galbina sofa).

  Ce să facă învăţatul? Să să apere pe sine, Dân singurătatea-i tristă pentru-a răspândi lumine, Au să lupte cu puterea în primejdie de cap?

  — Zoe, chera mu, dân astă grea dilemă n-am să scap

  Câte zile voi aveare, zisei eu. De eşti un laş, Poţi în schimb a ta gândire omenirii să o laşi, Dar căznindu-te pe tine zi de zi şi strângând geana.

  De te bagi, în năclăială îţi frângi gâtul şi-ţi frângi peana.

  E poema asta-n care vieţuim, este „Levantul”, Mărturie c-a alege nu-s în stare, că amantul

  Libertăţei mai iubeşte şi-altă damă: Poesia, Şi ar vrea ca să le-mpace. Când ar vrea a fi Mesia

  (Dar de cuie şi piroane i-este teamă), când ar vrea

  Doar evanghelist să fie, despre altul a scria

  Cari el va fi jertvitul, eu să scriu la adăpost.

  Laş şi verme-mi spun adesea, e amar paharul nost'.

  Asta-i viaţa: Cel ce-n templu el a răsturnat taraba

  Răstignit e, iar în locu-i se dă drumul lui Baraba.

  Toţi tăcum. Sorbeam cahveaua până când se zărea zaţul, Contemplam adânc în cuget visul lumilor, ersatz-ul Cari soarta îl urzeşte pre al stelelor gherghef. Bila arunca pe masă umbră pală de sidef, Se-alergau în ea lumine, ni se azvârleau pe faţă. Câte-o bruscă schinteiere torturează cu dulceaţă însetatul, vecinie singur, sufletul al meu şi-al tău. Când dodată arătare ni se năluci dân hău: Bila dă cleştar plesneşte ca un ou, cu sgomot tare, Care ridică lui Ercul perii ţepeni pă spinare

  Şi dân ou ceva se iscă: o maşină e de scris, Mică, o bijuterie, însă creşte ca dân vis, Până ne umplu odaia, pân-pe toţi ne-ncorporase. Rătăcim prin arcuşoare, pântre pârghii uleioase, Sus ne căţărăm pă taste, ce să lasă-n jos cu noi: Tocit foarte este A-ul, X şi W sunt noi, „Erika” pă un dreptunghiu dă argint să scrijeleşte, Carele cu-a sa lucire ne aproape că orbeşte. Mahina apartamentul mi-l zobeşte şi se-ntinde Până ce tot Bucuresciul sub carcasă îl coprinde, Până carul i să-nalţă pân-la stelele dân ceruri, Literi tari dă plumb să-mbracă în eternele eteruri Iar în bandă să-ncrustează cochilie dă cuasari. Atomii mahinei creşte ca cât stelele dă mari. Este însuşi universul în de care locuim. Un alt univers mai mare, gigantescul Elohim, Cu degeţi schinteietoare dă comeţi şi supernove, Bate la maşina asta transfinite, şuie slove Pă cearceaful nemuririi în tăcere şi-n extaz. Dă la astă viziune aveam lacrimi pă obraz, Şi-orce lacrimă răsfrânge personagiile mele, Trişti actori dân câte piese, răsipiţi pă canapele.

  — Auctore, simt sfârşitul lumii noastre pe aproape, Grăi dulce Zenaida, zdrumicând lacrima-n pleoape, In curând uita-vei chinul şi vei scrie gios: FÂRŞIT. Ce va fi dară cu mine şi cu frâncul meu iubit?

  Vai, amorul nostru fuse scurt ca floarea ce să trece. Fă să fim mereu alături, de nu ai inema rece!

  — Vecinie brăţişaţi şi vecinie în sărut veţi fi unit' Cum nu fură niciodată bieţi păstorii ai lui Chiţ, Vecinie dragi şi dulci cuvinte veţi şopti; precum cei care-s împietriţi în amintirea lui Morel al lui Casares. Sărutaţi-vă, în centrul ăstei camere difuze:

  Gene în gene staţi şi buze-n buze întorşi cu carnea, venele-n afară, Surzi la troznirea lumilor confuze.

  În staţii triste de autobuze în hanuri dintr-o viaţă-anterioară, Gene în gene staţi şi buze-n buze.

  În săli de seminar sau la partuze Vă-mbrăţişaţi, vă contopiţi, de ceară, Surzi la troznirea lumilor confuze.

  În faţa ţevilor de archebuze Prin boală, prin ruină, prin ocară Gene în gene staţi şi buze-n buze.

  Mor galaxii ca pe nisip meduze, închise-aveţi ureche, pleoapă, nară, Surzi la troznirea lumilor confuze.

  Eterni amanţi, încinşi ca nişte duze Prin care jetul vieţii rupe-afară, Gene în gene staţi şi buze-n buze, Surzi la troznirea lumilor confuze.

  Să dăsprind dân sărutarea aprigă ca şi o trântă, Unde trup cu trup ca părul să-mpleteşte, se frământă

  Unde os cu os, arteră cu arteră, gând cu gând

  Suprapuse-n poza celui care se va naşte sunt.

  Pre când toţi vitejii sade pe foteluri şi sofale, Sună cineva la uşă. Cri, cu tava de ceşti goale, Merge la bucătărie iar apoi deschide uşa.

  Cine crezi c-apare? Însuţi, cetitore, kaghemusha

  Ta perfectă! O surpriză vrui aci să îţi rezerv:

  Tu, ce aste ultimi şire, scrise moale, fără nerv

  (Căci sunt ostenit mai tare decât aş putea să-ţi spui)

  Le ceteşti. Cum fotografii la decorurile şui

  Las-o gaură ovală unde capul dacă-ţi bagi

  Ieşi în poză cow-boy mândru ce-are franjuri la nădragi, Te poftesc şi eu ca finţa să ţi-o vâri în Cetitor.

  Eşti o jună graţioasă? Eşti un fante bătrâior?

  Nu contează. Onorat sunt d-astă vizită ce-mi faci.

  Doar acum suntem cu toţii, melancolici şi buimaci, Adunaţi în jur dă globul de cristal ce ne reflectă.

  Bun-venit în epopee, în rotunda noastră sectă!

  Şi fiind cu toţii roată, cu un toast voiesc să-nchei.

  Cetitor, întinde cupa. Stropul ista de Jidvei

  Recompensă osteneala-ţi. Hai, ciocneşte cu noi toţi

  Şi, fiindcă adventura aprigilor sanchiloţi

  La final ajuns-au, aide să-nchinăm pentru ceva:

  Pentru sfânta Libertate rădic cupa asta grea, Pentru dulcea Poesie, pentru aripatul Vis!

  Cetitor, dân ochii-mi lacrămi picură pă manuscris. Cea din urmă-i fila asta. In doi ani dân viaţa mea

  Plăsmuit-am epopee dă fistic şi dă halva, Dimineţe dragi lucrat-am migălind şi asudând, Lipind fiorituri gingaşe pe tortiţele de gând.

  Ce-o să fac de-aci-nainte? Ce-o să scriu? Ce-o să trăiesc?

  Oh, „Levant”, ca d-o fămeie dragă eu mă despărţesc

  De visarea scrisă-n scoica-ţi. N-am să o revăz în veci.

  Vieţuirea mi-o voi duce după zidurile reci:

  Şcoală, casă, rude, boale. Nopţi vegheate până-n zio.

  Nu mai pot să-ndur.

  Adio, cetitor iubit.

  ADIO

  Dân biblioteca largă, de pe rafturi încărcate Manoil, ca într-o doară, carte mult ciudată scoate: Are fila orbitoare, ca foiţe de cleştar, Pe copertă-n literi d-aur, într-un fabulos chenar E încondeiat

  LEVANTUL

  O deschide spre sfârşit Şi ceteşte ce urmează cu glas moale şi perit: „Dân biblioteca largă, de pe rafturi încărcate Manoil, ca într-o doară, carte mult ciudată scoate: Are file orbitoare, ca foiţe de cleştar, Pe copertă-n literi d-aur, într-un fabulos chenar E încondeiat

  LEVANTUL

  O deschide spre sfârşit Şi ceteşte ce urmează cu glas moale şi perit: „Dân biblioteca largă, de pe rafturi încărcate Manoil, ca într-o doară, carte mult ciudată scoate: Are fila orbitoare, ca foiţe de cleştar, Pe copertă-n literi d-aur, într-un fabulos chenar E încondeiat

  LEVANTUL

  O deschide spre sfârşit Şi ceteşte ce urmează cu glas moale şi perit:

  CÂNTUL AL I INSPREZECELEA

  (variantă)

  DEŞERTAREA DEŞERTĂRILOR

  AU CUM PIER PĂ LUME ÎMPĂRĂŢIILE CE SĂ

  CREDEA VECINICE CĂ SUNT

  — Tragodie comicească în cinci perdele alcătuită dă

  CHIR AUCTORE la anul 1988 de la Naşterea Domnului în târgul Bucurescilor

  PERDEAUA ÎNTÂIA

  (Turnu Colţii. Noapte spăimoasă, plină de simţimânturi cumplite. Streaja aşterne un pas după altul subt stelele fioroase, râvnind să fi fost acum subt cergă, în odaia străjerilor. La orice pas, armura îi zăngăne sinistru: zang, zang. Nările de catană încercată adulmecă în văzduh miros de răzmeriţă. Făcliile ard în părete şi în acest clarobscur un tablou pitoresc şi înfricoşat i se năzare dodată: Poporul suveran năvăleşte în turn: rufoşi, cu obraze flămânde, cu ochi desperaţi, cu pepturi goale, cu pumnii strânşi. Fămei proletare îl încolţesc. Ştrengari întind praştiile să-i tragă la mir. Bătrâm scheletici cu fanatismul zugrăvit în priviri înalţă bastoane de frasin în mâinile descărnate. Dm gloata dezlănţuită a flămânzilor se dăsprinde o vergină. Are peptul gol şi pistoale în mânile albe ca laptele şi gingaşe ca gâturi de lebădă. Este Revoluţiunea. Străjerul nu-şi mai poate desprinde privirile de pe sânii ei şi alte fantasmagorii, de departe mai plăcute, iau locul groaznicului tablou: străjerul e într-un pat voluptuos, cu Revoluţiunea în braţe. Brusc, se dezmeticeşte, căci pe treptele de peatră ale vechii zidiri se aud paşi misterioşi.)

  STRAJA

  Stai! Stai! Cine e acolo? Dă parola imediat, Că de nu într-o clipită jos din turn te-am aruncat!

  UN GLAS

  Musaca!

  STRAJA Bun, eşti de-al nostru. Ieşi din umbră.

  (Apare un soitar cu o ladă curioasă în spinare.)

  SOITARUL

  Hai noroc!

  STRĂJERUL

  Cum, aşa-mi grăieşti tu mie? Un limbut, un dobitoc, Măscărici care pe Vodă îl vindecă de urât „Hai noroc” să-mi spună mie! Mie, care-a omorât Străbunicul meu grămadă de tătari! Ştii cine-s eu?

  SOITARUL

  Vai, măria ta, mă iartă, dar în bezna asta-i greu Vreun chip să vezi chiar dacă e o faţă luminată, Dar-mi-te când nici o rază preste chip nu i se-arată.

  Te-am luat drept o strajă proastă. Da smerit acum zăresc în a tale trăsăture un ceva neomenesc.

  Fruntea joasă şi-ncreţită, iată.

  — I semn de isteţime, Ochii turburi te arată că n-ai ieşit din prostime, Ci boier că eşti prea nobil, tot o apă şi-un pământ

  Chiar cu Vodă! Nasul roşu, fălcile umflate-ţi sunt.

  Astea-s semne că îţi place vinul şi că pe subt mese

  La ospeţe cu ortacii tu ai adăstat adese, Ca şi Machedon odată. Eşti desăvârşit în tot!

  Gura văd că-ţi stă căscată, dinţii strâmb sunt puşi în bot

  Ca la orice om de seamă.

  STRAJA

  Bine, bine.

  — Aşa zicea

  Şi mămucă-mea sărmana, precând încă mai trăia. Dar ia spune, ce-ai în ladă? De mâncare e cumva? Să ghicesc: cârnaţi?

  SOITARUL

  Nu.

  STRAJA

  Brânză?

  SOITARUL

  Nu.

  STRAJA 221

  Plăcinte?

  SOITARUL

  STRAJA

  Nici.

  Halva?

  SOITARUL

  Nu mai osteni. Mâncare e, ce-i drept, dar pentru duh. Mascaradă cu păpuşi e. Vodă vrea aci.

  — N văzduh Ca să-l veselesc.

  STRAJA

  Cum, Vodă vine-acum?

  SOITARUL

  Cu tot divanul: Şi polcovnicul, spătarul, logofeţii, aga, banul.

  (aparte:)

  Toţi cu capete rotunde, toţi guşaţi ca şi vierii, Cu spinările plecate de cu vârful tombaterii Mătură ţărâna-n faţa jilţului.

  (către strajă:)

  Va onora

  Sfatul cel domnesc şi-a ţării luminată beizadea. Am să-i veselesc pe dânşii la ospăţ în toată seara Cu păpuşele-mi pestriţe: Vasilache, Marioara.

  (Se aud iarăşi mulţimi de paşi urcând din greu scara. Sunt slugile domneşti care aduc cu ei tronul lui Vodă. Rostesc toţi într-un glas: „Musaca!” şi o mulţime de muzicanţi, scamatori, purtători de făclii, înghiţitori de săbii, dansatoare cu şerpi, funambuli, pompieri cu coifuri lăcuite, chiromanţi, zodieri se răspândesc pe terasa turnului. Un Regisore le dă ultimele indicaţii şi fiecare se aşează pe locul său, însemnat cu cretă în prealabil pe podea. Sunt prezenţi şi oameni dân popor cu sâneţele ascunse pre subt sumane. Un zodier în straie albastre semănate cu stele aduce lunetul, pe care-l îndreaptă spre uriaşa cometă care străbate cerul, fâlfâind încremenit.)

  REGISORELE

  Repeţim: când intră Vodă voi, verginele române Mişcând şoldul graţioase îi aduceţi sare, pâne. Hai, să văz! Hei, tu, Săftico, pasul fă-l mai legănat! Estimp sârba voi pă funii s-o jucaţi neîncetat. Logofătul o să scoată neşte panglice pă nas Iar cât îi ţine discursul, cu tulumbele la pas Să s-aţie toţi pompierii, căci prea multă-nflăcărare în mulţime nu e bună, şi-i pricină de vâlvoare. Voi, cari înghiţiţi săbii, hai în faţă! Ce v-am zis Ca cu literi mai citeţe pe tăişuri să fi scris Ştefan şi Mihaiu Bravul, Ţepeluş şi Brâncovanul, Că lor le este urmaşul să priceapă suveranul? Zodieri în strai albastru, ceva mai la dreapta staţi Şi fiţi gata cu cârlige stelele să le-agăţaţi Şi pe cer voi să le puneţi cum e bine pentru ţară Ca nu cumva o stea proastă să o facă de ocară. Muzichia-n imne nobili a cânta să se silească. Nu poate meterhaneaua vreo muzică românească A hori? Ce, tumbelechiul şi daireaua nu sunt bune

  Ca să ţie hangul doinii „Foaie verde trei alune”? Poate, chiar de miorlăieşte.

  (vede câţiva ţerani în cojoace miţoase)

  Da'cu voi ce e aici?

  ŢERANII

  Cu noi, alta-i socoteala. Ca să nu-ţi faci inimici Nu-ntreba nemica.

  (un ţeran îl trage pe regisore de-o parte şi-i arată un mic zapis cu pecete. Regisorele păleşte şi face câţiva paşi de-a-ndaratelea).

  REGISORELE

  Bbine. N-am văzut, n-am auzit. Staţi şi voi cum v-a pus Aga, fie-i numele mărit. Tu acuma, soitare!

  SOITARUL

  'Zent!

  REGISORELE

  Ai trei minute-n cap Ca cu scălâmbări măiestre să îl bucuri pe satrap.

  (îşi ia seama)

  Voi să zic, pe preaslăvitul Vodă, lăudat să fie! Înţelegi, doar trei minuturi şi-ţi trag astă draperie!

  SOITARUL

  Dumnezeu făcut-au lumea-n şase zile, lumea toată, Cu munţi, cu cer, cu tăpşanuri, cu turme, cu pomi, cu gloată, Iară eu să nu poci face panarama-ntr-un minut?

  Şi-ntr-o clipă hidoşia în oglindă ţi-ai văzut.

  De mai mult nu e nevoie.

  REGISORELE

  Gata! Vorbă în zadar! (aparte) Nu e prost deloc băiatul. Ce păcat că-i soitar!

  (apar la braţ poeticii Curţii, messer Tripanosoma şi Ianache Aricescu, gâfâind de prea lung urcuş. Streaja le pune lancea în piept, dar la vorba magică „Musaca”, sunt lăsaţi să treacă. Regisorele îi întâmpină surâzător).

  REGISORELE

  Plecăciune, plecăciune! Maestre, comment şa va? Tocmai v-aşteptam. Cânta-veţi imnele la baclava, Ca lui Vodă să-i priască bucătura.

  TRIPANOSOMA

  E O. K.

  REGISORELE Vă ţin loc în fruntea mesei, mai presus de alţi lachei.

  IANCU

  Monşer, arta mai presus e de oricare cămăraş.

  (aparte, regisorelui:) Apropo, cârnaţi au brânză subt tejghea aveţi cevaş?

  REGISORELE

  Este, este. Gata, locul vă luaţi cu toţi în grabă. Nimenea să nu rămâie dacă n-are nice-o treabă Că vine Vodă îndată cu suita lui, cu toţi! Maestro, tonul la cântec: „Rabdă, inimă, cât poţi”.

  PERDEAUA A DOUA

  (Se aud zgomote amarnice pe scări, bocănituri şi înjurături. După acestea din urmă, celor din turn li se pare că-l ghicesc pe Vodă. Izbucneşte muzichia, ţerancele cu pâne şi sare vin în faţă, danţatorii pe frânghie saltă cu prăjini pe nas, înghiţitorii de săbii dau capetele pe spate, iar ţeranii cu sarici miţoase duc mâna în sânuri. Alarmă falsă, căci de pe trepte apar ţiganii robi cărând mese şi scaune pentru ospăţ. Toată adunarea se desumflă, iar cei doi poetici laureaţi, care îşi şi luaseră lirele în braţe, le aruncă pe jos cu necaz. După un timp, alt zvon, urmat de aceeaşi mişcare a adunării, şi altă desumflare: de data aceasta sunt argaţii grajdurilor domneşti, cari aprind în mijlocul terasei un foc de balegi, ca nu cumva ţânţarii să supere pe Măria-Sa. În fine, a treia oară este Vodă însuşi, dus pe umere de Sulea, un ţigan gigantic, care îndeplineşte slujba ereditară de gâde. Ţiganul fornăie pe nări ca un taur, pe când Vodă zâmbeşte şi face cu mâna tuturor care îl preamăresc. Are topuz de aur şi catife în stânga, iar dreapta e încărcată de verigi cu pietre nestemate. Cabaniţă sinilie căptuşită cu vulpi şi îmbumbată cu berlianturi cât aluna, ceacşiri de atlaz smochiniu şi iminei cusuţi cu sârmă de argint. Din timp în timp îi trage pinteni gâdelui care-l poartă, în nasul coroiat are un mic cercel care-şi aruncă lumina peste mustaţa făţarnică, orientală, care-i ţârâie până aproape de pept. În urma lui se ivesc pe scări boerii protipendadei, cum şi cei mai de mâna a doua, pitari şi serdari, toţi călare pe umerele câte unui rob ţigan. Uriaşele tombatere li se ciocnesc unele de altele cu sunete pâsloase. În primul rând se află beizadeaua, răsturnat pe braţele a patru ţigance mai mult despuiate, altele două făcându-i vânt cu ramuri de dud. Muzichia porneşte în ritm îndrăcit.)

  LOGOFĂTUL

  (păşeşte înainte şi strigă cât poate, ca să acopere muzica, dar din discursul lui nu se aud decât puţine vorbe)

  Urmaşe a lui Mircea. Concepţii geniale.

  Beserici ctitorite. Nădejde. Nu. Parale.

  Nici. Cinstea, omenia. Popolul truditor.

  Şi patria, în fine. Şi niciun. Venitor.

  Cu toţi o ducem astăzi. Cu mult. Mai bine. Lipsă.

  Tu feara. Cu tăişuT. Cea dân Apocalipsă

  Balaurul. Cu lancea. Ucizi. Un neam întreg.

  Prinos şi închinare. Învrednicit strateg.

  (muzica încetează, Vodă întinge o bucăţică de pâne în sare şi o vâră în gura lui Sulea, care o înghite recunoscător. Toţi îşi fac programul după poruncile regisorelui, pe când Vodă ia cuvântul)

  VODĂ

  (către Divan)

  Unchi, veri şi verişoare, cumnaţi şi cumnatele, Mai ştiţi când în junie jucam la belciugele

  De se mira Fanarul cât sunt de iscusit?

  Domnia de pe-atuncea mi s-a proorocit.

  Ce n-am acum? Avere? Mi-i ţara-mbelşugată

  De-aicea miere, lapte se scurge-n lumea toată.

  Noroc? În scăldătoare făcut-am eu de mic:

  Toţi cei ce-mi stau în preajmă preafericit îmi zic.

  Amoriu? Dulce rază spre mine s-a pornit

  Căci neamul mă numeşte mereu „cel mai iubit”.

  Eu ţara aş putea-o oricând, ca un despot

  Să-nham la teleguţa-mi, să-i pun zăbala-n bot, Dar voi democraţie, dreptate pentru toţi.

  Priviţi la cei ce danţă pe funii, ca netoţi, La cei cari-nghit săbii, precum şi la aceşti

  Ce prestidigitează cu vase chinezeşti.

  Prin vot secret aleşi sunt de lumea din giudeţe

  Şi plăşi electorale, pre noi să ne resfeţe.

  Ce vreţi mai mult? Hai, Sulea, te lasă la pământ

  Ca să descalec ţara, cum Basarab cel sfânt.

  (Toţi se dau jos din cârca ţiganilor şi, cam crăcănaţi, se îndreaptă spre mese. Vodă se pune pe tron, în capul mesei).

  CALIMACHI (aparte)

  E-n toane bune tata. Acu să-i zic. (către Vodă) Părinte.

  Ce-i, Calimică, tată?

  VODĂ

  CALIMACHI (aparte)

  Bătrân lipsit de minte, Mereu doar Calimică îmi zice. E un chin!

  (către Vodă)

  Părinte, preaslăvite, eu ţie mă închin. Ştii. Căutat-am astăzi la tine în giubea Dup-obicei. Dar însă nu-i nici o mahmudea. Şi am la „Uite popa, nu-i popa” datorie Nu una, nici o sută, ci mahmudele-o mie! Deci, tată, te-aş rugare.

  VODĂ

  Iar bani? Nu-ţi dau un pol! E goală visteria, ţi-o spui fără ocol, Iar tu mă coşti o groază. Ia spune, vornicele, Câte-are beizadeaua în târguri demoazele?

  VORNICELUL (deschide o condică uriaşă şi cântă pe o arie din „Donjuan”:)

  Unspce-n Calafat, ţigance, Patru grece la Galaţi.

  Douăşapte de ţerance în giudeţul Romanaţi

  Paispce gingaşe-ovreicuţe

  Pe la hanuri în Mizil

  Care şapte sunt grăsuţe Şi-alte şapte sunt slăbuţe Şi-una-i fată de vechil.

  La Corabia, o sută, şi în Ciorogârla trei, In Târgovişte o slută Dar mintoasă dumneaei, O turcoaică la Agigea Şi-o tătară la Feteşti

  Amândouă tare gigea Una-i rece, alta frigea. Patruşase la Ploeşti.

  Dar în Bucuresci. Dar în Bucuresci.

  TOT SOBORUL: Ei, ei, câte-n Bucuresci?

  VORNICELUL:

  Şase sute-n Colintina Şi treisute-n Sărindar în Dudeşti chera Simina Ce i-a dat un coliar, De pe Podu Mogoşoaie Adunat-a patruzeci

  Brune, blonde şi bălaie, Spălatele sau cu zoaie, Bogătane sau sireci.

  CORUL FECIOARELOR ÎNŞELATE (din off)

  Arză, arză-n foc de pară Calimachi, suflet hâd, Că mă ia de soţioară El mi-a zis, şi toţi mă râd. Mi-am dat frageda făptură între mâne de satir, Pângărit-a a mea gură

  Inimioara de vergură

  Şi-armonia dân clavir.

  VODĂ

  Ei, vezi? Nu voi nimica să ştiu. Eşti un curvar.

  Dar basta! Logofete, era un soitar

  Pe undeva p-acilea. Eu voi să iasă-n faţă

  Ca cu păpuşe hâtre, Măria cea iubeaţă

  Şi Vasilache tontul, pre noi să ne desfete.

  LOGOFĂTUL (bate de trei ori dân palme) Să vie soitarul!

  SOITARUL Stai să mă-nchei la bete!

  (Mai mulţi îl iau în primire, scotocesc bine în cutia cu perdea pe care o duce în spinare, înţeapă păpuşele cu o andrea şi îl aduc în faţa lui Vodă. Acesta începe să râză numai cum îl zăreşte).

  VODĂ

  Hai, prostule, rădică perdeaua şi începe Iar censorul să fie aci, spre a pricepe De vreo necuviinţă în text s-au strecurat Au vreo cinstită barbă-i făcută de rahat.

  (Cu multe temenele se înfăţişează Censorul. O cealma uriaşă pe creştet arată că e neam de ciocoi. Pe o cunoscută arie de Flechtenmacher îşi începe cânticelul, clănţănind un foarfece uriaş, ţopăind şi holbând ochii:)

  CENSORUL

  Eu sunt censorul lui vodă, Personagi foarte la modă, Care văz şi ce nu e. Eu pândesc orice mişcare Eu retez orice-aripioare, Eu pui semne de-ntrebare Pe oricare margine.

  Refren: Hârşti, hârşti, hârşti cu foarfica La orice alusia!

  Eu sunt censorul lui vodă, Aghioase, imne, odă Publicarisesc de zor. Fabuli însă au satire Ciopârţesc făr' de-osebire: Ce nu pute-a proslăvire Pute-a furcă şi topor.

  Refren: Hârşti, hârşti, hârşti cu foarfica La orice alusia!

  Voivozii naşte, moare, Trec cârmirile subt soare, Eu rămâi orice ar fi. Foarfecele şi-ochilarii Apără mereu şalvarii

  Şi înfundă temerarii Pân grozave puşcării.

  Refren: Hârşti, hârşti, hârşti cu foarfica La orice alusia!

  Eu sunt censorul lui vodă

  Personagiul la modă

  Mai în oricare regat.

  De-ndrăzneşte fiecine

  Ca să scrie ce nu-i bine

  Opul său făr-de ruşine

  Hârşti, hârşti, hârşti, l-am retezat!

  TOATĂ ADUNAREA (cu vodă în frunte, care domină registrul sonor printr-un bas cavernos:)

  Hârşti, hârşti, hârşti cu foarfica La orice alusia!

  PERDEAUA A TREIA

  (Soitarul se vâră după draperia teatrului său şi scoate mai întâi nişte guiţături, cotcodăceli şi cârâituri. Vodă şi boierii cad pe spete de râs. Perdelele se trag în părţi şi apare Vasilache, cu căciulă ţuguiată de mocan şi bâtă uriaşă, noduroasă, în mâni. Se plimbă ţanţoş în sus şi-n jos. Brusc, se-ntoarce către auditor:)

  VASILACHE

  Ptiii! Ce de mai ochi beliţi Şi ce barbe de veliţi!

  Pehlivani şi tufingii Ce tot roade la scrumbii, Boeri vechi cu tombateri Ce bea vin dân căni de feri Şi boeri mai tinerei Bagă nasu-n căni şi ei, Toţi trage dân narghilie Da tabac nu-mi dă şi mie!

  (Un boiar mai hazos întinde tabachera. Vasilache o apucă bine, iar Soitarul scoate capul şi trage tutun pe nas)

  VASILACHE (urmează)

  Eh, în schimbul la tabac Aide să vă fac pe plac Şi-o păţanie să spui: Mă plimbam odat pe grui Pân-a nu să lăsa sară Şi-o zării pă Mărioara, Ştiţi, muiare cu.

  (arată nişte ţâţe uriaşe) şi cu.

  (şolduri aidoma)

  Care-n şură. Uiuiu!

  (apare Mărioara, mişcând molatic din şolduri. Se-nvârte pe lângă Vasilache, a cărui măciucă se ridică încet până la verticală. Începe cu glas piţigăiat:): ir'. > <

  MĂRIOARA Vasila-cheee!

  VASILACHE Da-aaaa!

  MĂRIOARA

  Vasilache, vin' la muica, Aide, scoate-o, scoate ţuica Şi să chefuim aici, Subt ăst pom cu mere mici.

  CENSORUL

  Tu chestia cu „scoate-o” s-o scoţi numaidecât Căci e alusiune la lucru prea urât Şi s-aibă Mărioara mai mici şi şold şi ţâţă Că ocna te mănâncă. Mai scoate-i dân tărâţă!

  SOITARUL

  (iţeşte iar capul)

  Dar bine, frate, artea.

  Baudelaire, Flaubert.

  CENSORUL

  Nemic nu voi a ştire!

  SOITARUL 235

  CENSORUL

  Bolnavi sunt, nevrotici în delire Ce otrăveşte duhul. Eu i-aş fi condamnat. E la valahi amorul un ce tabuizat. Agiunge! Mascarade mai ştii sau asta-i tot?

  SOITARUL

  Veliţi boiari, eu „Moartea lui vodă Tartarot”

  Aş zugrăvi-o, ăsta (arată spre Censor) de ar închide botul.

  VODĂ

  Ei, hai, iubite Censor, aprobă Tartarotul De mă iubeşti.

  (Soitarul se dă la fund şi pe scena luminată cu lumânări apare, pe tron, Tartarot-vodă, foarte ţanţoş, cu sceptru, cabaniţă şi coroană de aur)

  TARTAROT

  Un comediante de bravură, Domnesc de-atâtea zeci de ani Făcând enormă lătrătură In faţa unor gogomani!

  Toţi laude-mi aduc puzderii, Slăvite capuri de tirani, De la reghina Engliterii Până la şefii boşimani.

  CENSORUL Historic e opul?

  SOITARUL

  Da.

  CENSORUL

  Nu-mi place, Că mulţi subt arhaisme ascund scorniri dibace Cari se potriveşte prea bine şi acum. Pre calpuzanii iştia eu i-aş preface-n scrum. Zi! Aide! Dar ia seama că dacă Tartarot Tărăgănează vocea sau face-aşa dân cot Precum binevoieşte iubitul nostru domn, N-o sa mai ai nici pită, nici coperiş, nici somn!

  Valahia sunt eu, se ştie, Cu uvrieri şi cu ţerani. Ce comediant! Ce comedie, Şi câţi în sală gogomani!

  (apare Românaş, în costum naţional, cu un pistol imens, având gura în formă de pâlnie, la brâu)

  TARTAROT

  (se ridică de pe tron, care se dovedeşte a fi găurit, în scobitură aflându-se o oală de noapte).

  Sfetnici, oala este plină! Voi, miniştri, ce mai staţi? Deşertaţi-o în grădină Şi să vă înapoiaţi.

  Gânduri nouă îmi veniră Şi trebui să aprobaţi. Planuri mi se năzăriră Şi trebui să aclamaţi.

  ROMÂNAŞ

  Nu mai tot chema zadarnic Că nu-i nimenea să vină: Logofăt, spătar, paharnic S-au vârât în vizuină.

  Până când crezut-ai neamul Că va sta tot adormit? Uite, râul, uite, ramul A furtună s-au zbârlit.

  Câine, ţi-au venit clipita S-a sfârşit cu visul reu. Libertatea-n jos privit-a Şi zări şi neamul meu.

  (Românaş se întoarce către Vodă cel real şi îi vorbeşte cu patimă, pe când toţi au încremenit)

  Da, măreaţa libertate Ce credeai că ai răpus, Soarele cu raze late Ce credeai că au apus!

  Fraţi români, sculaţi odată, Moarte, moarte la tiran!

  Fraţi români, vă prindeţi roată Şi începeţi liber an!

  (Soitarul iese până la brâu în cadrul cutiei sale şi smulge pistolul de la brâul păpuşii. Îl îndreaptă spre pieptul lui Vodă şi trage. O bilă ridicolă se rostogoleşte din ţeava lui şi cade la un pas pe podea făcând un zgomot de bâlci. Străjile năvălesc şi îl prind pe Soitar, pe când Vodă se porneşte să râdă gros. După el se ia tot soborul, într-o cascadă de râsete ca la operetă. Râd tăvălindu-se pe jos, sufocându-se şi dând din picioare. Vodă tace brusc şi aproape imediat încetează toţi, în afara unui sfetnic durduliu, care continuă să râdă o vreme, până îşi dă seama de situaţie. Toţi îl privesc îngheţat. Sfetnicul începe deodată să plângă. Urlă şi se boceşte, îşi smulge părul.)

  SFETNICUL Nu. Nu, măria-ta.

  (Vodă face un semn discret şi ţiganul Sulea îl ia la subţioară pe nefericitul sfetnic şi porneşte cu el în jos pe scări. Mult timp se mai aud, din ce în ce mai năbuşit, plângenle sale).

  VISTIERUL (un bătrân costeliv, cu glas chelălăit de câine bătut)

  Măria-ta, slăvite, ai fost prevăzător Să îndoieşti cu ţărnă tot ce-i pentru popor, Cahvea şi praf dă puşcă. Sârmane, soitare, Doar cu moloz tu vrut-ai pre vodă a-mpuşcare.

  VODĂ

  Ha, ce tătar! Tu, Foltea, tu, Buză şi tu, Bogză, îl rădicaţi şi-ndată legaţi-l straşnic, cobză i

  De. Uite, de lunetul acel să mi-l legaţi Şi ţeava spre o steaua fierbinte s-o-ndreptaţi Ca să se perpelească! Şi-acum să prăznuim Că am scăpat dân cruntul complot şi vicleim. Hai iute, piramida robiei s-o-njghebăm! Hai iute, psalmodia puterii s-o cântăm!

  (Apoteoza lui Vodă. Robii ţigani cum şi falşii ţerani se aşează în genunchi, pe spetele lor se suie şi şed în patru labe ciocoii mititei, preste ei, ciuciţi pe vine, boierii cu barbe, pe grumajii lor veliţii dân protipendadă, cu spinările îndoite, iar în vârf, Vodă, într-o posiţiune eroică, de statuă. Rămân toţi încremeniţi, în timp ce musichia execută o partitură asurzitoare, de circ. Pe urmă, întâi încet, apoi tot mai tare, până la un formidabil cor bărbătesc, de başi, care ar face să plesnească fereştile dacă ar fi, cântă toată adunarea, deschizând gurile exagerat şi rotind ochii în cap)

  CORUL

  Putirinţa, putirinţa Asta toată ni-i voinţa Putirinţa, putirinţa Ni-i credinţa.

  Stau la unul sus în cârcă Şi-altu-n cârcă mi se urcă Putirinţa, putirinţa Ni-i credinţa.

  Orice spune ăl de sus Eu ascult şi fac supus

  Şi pe mama şi pe tata I-aş da gata.

  Aş da ţara toată-n jac Pentr-o slujbă şi-un cerdac Pentr-o traistă de merinde Tot aş vinde.

  Vorbe mari îmi stau în gură Omenie şi bravură Dară-s numai somnoroasă Pentru clasa cea mai joasă.

  Spun ce nu e, uit ce este Pumnu-n gură, bâta-n ţeste Putirinţa, putirinţa

  Ni-i crediiiiiiiin-ţa!

  PERDEAUA A PATRA

  (Pe ceruri cornetul abia ivit arde cu flăcări furioase, ca o lampă cu acetilenă. Unul dân robii de la baza piramidei se scarpină în creştet iar vibraţia astfel provocată începe a creşte, se transmite la cei de alături, cuprinde toată piramida, care în cele din urmă se prăbuşeşte ca un castel de cărţi de joc. De la vlădică la opincă se dau tumba în ţărână şi se scol scuturându-şi giubelele. Se pun iar la masă, îi trag iarăşi cu vinul şi cu scrumbiile sărate, până ce streaja, care în toate scenele dinainte stătuse pe zid, cu ochii aţintiţi în zare, scoate din sân o trompetă minusculă, din cele folosite la '77, şi sună în falset cunoscuta melodie a Alarmei. Vodă se îneacă şi toţi sar să-l bată pe spete. Se reped apoi spre streajă. Joc de scenă foarte animat)

  TOŢI

  Ce e? Streajă, spune-n grabă! Ce e? Mai curând grăieşte, Că o spaimă cruntă-n pepturi ni să zbate şi tot creşte! Ce e? Ce e?

  STRAJA

  Arătare! O beşică s-au ivit Ce pân nori înaintează, şi subt ea coş împletit Unde ca furnici, gângănii, oameni sunt. Ei vin încoace!

  VODĂ

  Hm. Sosit-au. Voi, îndată scoateţi negrele capace De pe ţeava de luneturi. Aricescu!

  IANCU ARICESCU (sare plin de zel) Doamne!

  VODĂ

  De te uită-n astă ţeava. Ei sunt?

  IANCU ARICESCU

  VODĂ

  Vină Ei!

  (aparte, vorbind cu sine)

  Ce şugubină 242

  Te-ndemnă, Manoli, tată, ca să-ţi vâri gâtleju-n laţ?

  (tare)

  Voi, boiari ce vecinie şadeţi cu luleaua în târnaţ, Toţi v-aţi îndoit de mine, toţi crezutu-m-aţi nebun

  Când luat-am românimii şapte piei de subt zăbun, Toţi în barbe murmurat-aţi. Numai Sulea, dragul meu, Credincios îmi fu în toate, să-i ajute Dumnezeu!

  El pe-ascuns veghea ca ţara să nu sufle, să nu mişte, Sindicaturi liberale să nu iasă pă mirişte

  Ca ciupearcele, şi nime să nu aive nici un gând

  Ce nu l-ar slăvi pre vodă şi al său perfect orând.

  Căci altfeliu răsvrătiţii ar fi vrut schimbări o mie

  Barbe-n ţeară şi grecime şi năpăşti să nu mai fie

  Şi-alte grozăvii. În zare îl vedeţi pe Manoil

  Ce cu sanchiloţii vine să ne dea în brânci, tiptil!

  (Mare emoţiune în adunare. Toţi se îmbrâncesc ca să apuce să se uit mai repede prin lunet)

  Zavergiii!

  UN BOIAR

  ALT BOIAR

  Bagabonţii!

  AL TREILEA BOIAR

  Coate goale! 243

  VODĂ

  Aş, un moft!

  Ii cunosc pre visătorii cu mânuşi de piele soft: O să-i căsăpim, iar mâine le vom face vreo statuie Unde-or sta în togi, şi musa cu fantastice gurguie Le-o întinde peana.

  Doamne, înţelept eşti!

  SOBORUL

  VODĂ

  Să-i primim

  Cum li se cuvine. Agă şi tu ăla cu chilim, Vă luaţi ţeranii-ndată (ce sunt încercaţi zapcii)

  Şi, cum coşul să coboară, atârnaţi-vă frânghii!

  ŢERANII

  (Călcând stângaci în opince cari li se dăduse de-a valma, iară nu după numere) înţeles!

  VODĂ

  Hai, toţi la locuri! Logofăt şi tu spătar Fiţi c-un ochiu pre nacelă şi c-un altul pre soitar!

  (La început cât o mărgică, mongolf ierul purtat de zefirii cu plete argintii creşte până ajunge cât sfera tainică a lunii. Înghite câte una stelele lucioase, devorează şi balaurul cu coade blonde al fabulosului cornet. Maiestuos, balonul se lasă asupra Turnului Colţii, lătrat cu turbare de miile de câini al mahalalelor. Nacelul atinge în fine terasa din vârf şi la un semn toată frământata adunare se azvârle spre el. Scânteie cumplite iatagane la lumina torţelor, funiile sunt retezate şi, uşurat, balonul se înalţă iar în văzduh, pierzându-se în nourii argintii. Din nacel sar vestiţii noştri cauzaşi cari, dacă i-ai uitat, ostenit cetitor, ţi-i aduc iarăşi în faţa ochilor: nobilul Manoil, frumoasa Zenaida, cruntul Iaurta, vestitul Ampotrofag şi apriga sa muiere Zoe, cavalerul frânc Languedoc, înţeleptul Nastratin, machiavelicul Zotalis (cari acum poartă de lanţ zburlita momâţică Ercul) precum şi plecata slugă a domniei tale, efendi Auctore).

  VODĂ (frecându-şi palmele când îi vede pe toţi cu câte un jungher la gât)

  Ha! Sârmanilor, crezut-aţi cum că doarme domnul terii?

  Că nu-l apără cu pepturi desvelite uvrierii

  Şi ţeranii? Iacă, ţeara v-a răpus, poporul demn!

  MANOIL (Nălţându-şi fruntea nobilă şi fulgerându-l dân ochi pe tiran)

  Caţaoane, mă slăbeşte cu al tău limbagi de lemn! Ţeara! Tu vorbeşti de ţeară? Ţeară, ţarcul ista mare Unde biet rumânul naşte, să munceşte ş-apoi moare Fără nice-o bucurie, fără sărbători şi sfinţi? Numeşti ţeară astă jale, ăst cuibar dă umilind? Amlet glăsuia odată cum că Dania-i închisoare, Nu fusese, cum să vede, p-a Valahiei ogoare Ca să vază-aicea robii ce nu pot a zice cârc. Câne, dântr-un colţ de raiu tu făcut-ai iad şi smârc! Ţeară! Mumă zi-i mai bine într-un crâng batgiucorită Cari pruncii-i zac în sânge, mumă plânsă, despletită

  Ce se duce să s-azvârle într-un iaz cu capu-n gios. Venetic, de ţeara noastră nu te-atinge!

  VODĂ

  (îl ascultă atent, cu mâinile-ncrucişate şi cu un zâmbet de nepătruns. Apoi începe pe un ton neaşteptat de suplu)

  Serios?

  Dar amarnic la mânie eşti, băiete! Ce să spun. Eu sunt rău, o lighioaie, iar popolul tău e bun. Nu cumva mai încurcată este trebuşoara asta? Nu cumva tocmai valahii şi-au adus pă cap năpasta? Nu căta numai la mine. Ticălos îmi zici? O ştiu. Ci te uită cum toţi fură-n ţeara asta, şi zapciu

  Da1 şi rob, şi negustoriu, şi plugarul, şi fierarul, Toţi iau mită şi plocoane, toţi îşi măsluie cântarul.

  Doftorii, te uită, cari jurământ făcut-au lui

  Ipocrat, ca a lor ştinţă să slujească omului, Patruzeci de piei jupoaie de pe bolnavul ce zace

  Şi îl lasă ca să moară de nu-i dă. Ast feliu face

  Dascălul dân Sfântu Sava, calemgiii, ipistaţii

  Ce rumâni sunt şi nu grecoşi, copilaşii ăstei naţii, Şi tot astfel grădinarul la tarabă, foc să-l arză, Ochii el dân cap îţi cere pentru un cotor dă varză.

  Eu năpârcă sunt. Să zicem. Dar ce sunt cei dân popor

  Ce în faţa unui verme se tot plec linguşitor, Ce mă laudă în târguri, ce mă cânt la şezătoare?

  Ce sunt cărturarii cari mă tămâie ca p-un soare

  Făr-ca nime să le puie junghiu-n gât? Ce sunt acei

  Ce-i ajut să ia puterea şi să crească pă mişei?

  Ori, priveşte-i cum îşi pune singuri piedică rumânii, Cum cu geniile sale ei se poartă ca şi cânii, Cum nu suferă neghiobul să-l întreacă fiecine

  De nu-i mai neghiob ca dânsul, cum talantul i-o ruşine.

  Nesăraţii pretutindeni pânea şi cuţitul are, Şef şi nul ajuns-au, iată, vorbe asemănătoare.

  Ori, te uită cum în târguri, în cătune şi-n conace

  Unul p-altul să pârăşte, ştie potera ce face

  Toată lumea. Ii pui masă ca un om de omenie

  Fratelui, iar el aleargă şi şopteşte la agie

  Tot ce zis-ai. Manoile, ia gândeşte, nu cumva

  Sunt chiar domnul care ţeara dacă o întrebi, l-ar vrea?

  Căci altfel nu se esplică cum mă rabdă, cum mă-ndură.

  Da, îi vin ca o mănuşe terii estii fără gură.

  MANOIL

  (Care a ascultat cu fruntea înnourată cele spuse, începe a vorbi cu capul plecat, dar, pe măsură ce îşi găseşte vorbele, ochii săi capătă iarăşi puterea de a arunca flăcări)

  Minţi. Ce spui sunt adevăruri jalnice. Şi totuşi minţi.

  E ticăloşit rumânul azi, e drept, dar umilind

  Nu gustat-au niciodată ca în vremea de acum.

  La înfometat virtutea se preface iute-n scrum.

  Nici un neam scutit nu este, oricât el ar fi de mare

  Ca să cază în tirane fălci prea lacome şi gheare.

  Astfel să plecau râmlenii subt Nerone, Caracalla

  Şi trăgeau cu umilinţă l-al lor car, muşcând zăbala, Astfel nemţii să crâcnească nu-ndrăzni-vor subt Hitler

  Preschimbând în cruci dă scânduri triste crucile dă fer.

  Tirania e o vrajă rea care dân om te face

  Iepure sau porc sau câne. Cât ai fi de audace, Te trezeşti că-ţi creşte părul cenuşiu, de şobolan.

  Vinovat nu este neamul care geme subt tiran!

  Tu să piei, şi neamul ista va renaşte dân cenuşă

  Ca un finix cu aripa mult învoaltă, jucăuşă Şi or arăta rumânii în sfârşit la ce sunt buni!

  VODĂ (Impacient) Ambetat sunt! Agă, umflă-i pe aceşti vădiţi nebuni!

  (Clipă de cumpănă pentru cărvunari. Va birui reacţiunea? Cei buni vor fârşi jertfiţi cum mieii cei nevinovaţi sfâşiaţi de fălcile lacome? Nu, căci există o Providenţă care totul vede şi totul judecă. Unealta ei se face vestitul Languedoc, care scoate dân sân un pumnal şi să repede cu iuţeala unei feare la Vodă. Înfundă pumnalul până la plasele în peptul lui Vodă, scoţând un răcnet de triumf. Vodă rămâne o clipă nemişcat, dar apoi, în uimirea tutulor, îşi smulge cuţitul dân pept şi-l asvârle pe dalele de marmur. Începe să râză)

  VODĂ

  Ha, ha, ha! Ce prunci dă ţâţă! Să mă omorâţi ş-atât! Altceva nu ştiţi, de parcă o idee are gât Ca în laţ s-o puneţi, parcă un principiu are-n stânga Inemă ca şi oricare. Ce e-n mintea-vă, nătânga? Agă, ce stai?

  NASTRATIN (în grabă, întretăiat)

  Auctore, un coşmar e. Izbăveşte Ale tale creature.

  ZOE

  Răul biruie şi creşte.

  Şterge.

  — Ndreaptă fila asta, nu se poate să perim.

  AUCTORELE

  (Ridică mâna şi toţi încremenesc asemenea unor statue de sticlă. Se plimbă melancolic printre personajele care deodată, surprinse de îngheţ în atitudini groteşti, îşi devăluie micimea, insignifianţa, artificiul. Spectatorul simte cu înfiorare, în fotoliul său din stal, cât de absurdă este istoria: circ de purici, voci auzite de un nebun, viermi tubulari târându-se pe fundul oceanului. Personajele par figurine de zahăr colorat, praline umplute. Costumaţia de mascaradă, măştile de teatru kabuki le fac să spună limpede ceea ce Auctorele, el însuşi îndepărtat şi nefiresc, o spune cu o voce amară, depresivă. Aici este absolut necesar ca rolul Auctorelui să îl joace însuşi Mircea Cărtărescu, aşa cum este în realitate. Nimeni nu îl poate înlocui):

  Nimic, nimic nu există. M-am născut şi voi muri. Lumea s-a născut şi va muri. Nimic nu e concret şi etern. Suferim, luptăm, ridem, gândim în mijlocul unor vârteje de aburi coloraţi, noi înşine un vârtej. Ce rămâne din dragoste, din tinereţe, din tortură, din imaginea sclipitoare a unui scoruş de munte, plin de boabe roşii, din labirintele primei copilării? Rouă colorată pe pereţii minţii. Nici măcar moartea nu există. Confundăm visele şi realitatea, ne mişcăm printre oameni care nu înseamnă nimic, citim poeme care nu spun nimic. Nici iad, nici rai. Nici limpede, nici tulbure. Spre sfârşitul oricărei cărţi, ca şi spre sfârşitul vieţii, nu-ţi rămâne decât să spui:

  Nimic, nimic nu există. Poţi spera în mântuire, te poţi agăţa de religii sau poţi crede că viaţa asta este reală, concretă şi e de ajuns pentru un om. Poţi munci şi poţi lenevi. Poţi acţiona şi poţi contempla. Poţi să îţi imaginezi că dragostea e soluţia, panaceul universal. Dar dragostea nu durează, asta înveţi din dragoste. Dacă nu eşti tot universul şi dacă universul nu este etern şi nesfârşit, tu nu exişti şi nimic nu există.

  Cine să înregistreze imaginea ta, tocmai a ta? Cine să spună: „el a trăit”? Cui îi pasă? Tu în tine, nici „tu” şi nici „tine” neînsemnând nimic. Lumi aruncate, gunoi de lumi putrezite şi aruncate, nisip de lumi. Vise visate în vise visate în vise visate în vise. Am fost un om, am avut ochii negri, faţa subţire, am fost întâi copil, apoi adolescent, am scris cărţi, m-am căsătorit şi am o fetiţă. Îmi amintesc milioane de lucruri. M-am agitat, am plâns, am iubit, am gândit, am avut toate viciile şi toate virtuţile. Am încercat să înţeleg totul. Dar viaţa mi se va stinge şi va urma o noapte nesfârşită. Nu voi mai fi. De-aceea spun acum tot ce am înţeles trăind:

  Nimic, nimic nu există.

  (Auctorele scoate un manuscris voluminos din buzunar, taie cu două linii ultima filă, coboară în sala goală în care, pe primul rând, în fotoliul din mijloc, stai doar tu, cititorule, îţi zâmbeşte cu zâmbetul lui specific, printr-un rictus al gurii dezminţit de ochii trişti şi iese pe uşa din spate. Merge cu mâinile-n buzunare prin înserarea de toamnă (este 23 septembrie) privind tramvaiele care se scurg pe sub becurile protocalii, ocolind şantierele metroului, înfiorându-se de vântul care scutură frunzele uscate. Ajunge acasă, în blocul său de pe Nada Florilor. Încă din hol aude zgomotul maşinii de scris, care bate singură. Intră în bucătărie, îşi face o cafea şi continuă lucrul cu înverşunare.)

  PERDEAUA A CINCEA

  VODĂ (impacient)

  Ambetat sunt. Agă, umflă-i pe aceşti vădiţi nebuni!

  (Aga şi ţeranii îi iau pe sus pe zavergii dar cavalerul Languedoc se sbate şi scapă de prigonitorii săi. Scoate danga dân teacă şi se repede la Vodă. Toţi se trag într-o parte, tiranul rămânând singur şi părăsit cu spatele la tron. Estimp Sulea, care întrase de-o vreme neobservat în scenă, să aruncă cu peptul gol în faţa lui Vodă. Zadarnică pavăză, căci braţul tare al zuavului îi străpunge pe amândoi dodată ca pe două potârnichi într-o frigare, unind astfel simbolic ceea ce aparenţa despărţea. Boiarii deşurubează ciubucele de la narghilele, hotărâţi a-şi vinde scump viaţa. Căpitanii trage spadele dân teacă. Zoe şi Zenaida, de ceastălaltă parte, scot papucul din picior, gata a atinge la mir pre fiecine s-ar da prea aproape de graţiile lor. O bătălie demnă de inspiraţiunea vechiului Omer ori o păruială pe placul bunului nostru Budai ori amândouă dodată s-ar fi încins cu siguranţă dacă nu se afla acolo şi vestitul Ampotrofag, sacul fără fund al invenţiunilor mehaniceşti. Olimpian ca însuşi Zevs, pierdut în codrii barbei sale fabuloase, el scoate dân bozonar o boambă grea, unsă cu păcură, şi îi aprinde mucul de în cu amnarul. O azvârle cu nepăsare pe duşumea, în mijlocul mulţimii pestriţe. Spadele cad dân mâini, obrajii se golesc de sânge. Flăcăruia înaintează cu încetul, bila se roteşte sfârâind şi în cele dân urmă răsbubuie mult puternic. Jerbe de focuri şi scântei de toate colorile scapără în toate părţile. Focuri de artificii izbucnesc pe cer, rachete roşii şi albastre ţâşnesc, se boltesc şi se sparg în mii de ţăndări înfocate. Pumni de confetti cad tuturor pe creştet şi pe umere. Cu literi chirilice de foc se scrie pe boltă

  TRĂIASCĂ VODĂ MANOIL

  Mii şi milioane de fluturaşi de hârtie poartă aceeaşi inscripţie, care dodată înfloreşte pe buzele tutulor. Fiecine se domireşte că aşa trebuia să fie. Acorduri wagneriene sbucnesc dân orge nevăzute, împletindu-se deşuchiat cu swinguri de big bând şi marşuri de fanfară. Lumea cea multă dân turn fraternizează. Se sărută şi se îmbrăţoşează cu gesturi largi. Manoil e luat pe sus şi pus pe tronul însângerat, în ciuda protestărilor lui. Într-un colţ al scenii Zenaida îi trage cu aşa furie o palmă bietului Calimachi, încât se vede cum îi zboară câteva măsele dân gură. Într-altă parte a scenii Iuda epopeii noastre, Iancu Aricescu, este scopit cu foarfica censorului şi decoraţia îi este pusă pă pept. Astfel sunt pedepsiţi cei răi. Cum sunt răsplătiţi cei buni se va vedea mai departe. Dodată, în toiul entuziasmului general, răsună sârba, muzichia dragă poporului. Se-ncinge hora mare, unde joacă toţi cu foc, de la vlădică la opincă. După o vreme, ţambalele şi scripca amuţesc şi toţi se întorc cu faţa la tron. Discursul istoric al lui Manoil Întâiul trebuie să fie, fireşte, finalul triumfător al epopeei, anunţător al unor vremuri de aur. Ridicat în picere, alb ca varul, Manoil cuvântează)

  MANOIL

  Doamne, ce mi-ai pus în mânuri soarta ăstei naţii triste

  Şi prea vesele dodată, optimisto-pesimiste, Doamne, traghicomedia ce mi-o vezi cu ochi apoşi

  Şi mă laşi ca să-mi duc crucea pântre măscărici, ca-n Bosch, Izbăveşte-mă odată, fă să arză tronul ista

  Fă ca turnul să se darme cu noi toţi. O, Gianbattista, Nu e corsi, nici ricorsi în ferbintele-Orient, Ci dodată amândouă, împletite-absurd, dement

  Ca balaurul ce coada tot şi-o muşcă, şi-o sfâşie

  Şi cum piţigoiul gheara-şi pune-n gât, în colivie.

  Doamne, unde mi-este neamul ce am vrut a-l izbăvire?

  Und-să-l caut? Sus la munte? Gios la câmp? În cimitire?

  Unde iaste truditorul ce am vrut a libera?

  Oh, istorie săpată cu o lingură-n halva.

  (Coboară, hamletian, cu capul plecat, treptele tronului. Păşeşte prin bălţile de şampanie presărate cu serpentine şi confetti. Urmează încet ca pentru sine)

  Orice-aş face, la aceia a ajunge n-am să pot Care cu sudoarea frunţii pânea dân pământ o scot, Nici la cel care ciocanul îl izbeşte-n ferul roş. Intre mine şi-ntre dânşii or fi vecinie ticăloşi, Măscărici, limbuţi, lichele, măşti rânjite, falei boiate Patrihoţi ce vorbe sacre spun cu buzele-mbălate, Vili ce crede că e ţara un cofet cu cremă groasă Ce felia cea mai mare o poftesc la ei pe masă.

  (înalţă fruntea şi vine hotărât la rampă. Vorbeşte acum direct cu tine, cititorule)

  Ştiu, e un eşec penibil. Ştiu, ţaruki şi paluki.

  Da, zavera, idealul, jurământ p-a spangei muchii, Bairon, ştiu. Dar n-are-a face. Silă mi-e de tot. Nu vreu

  Decât să mă văz odată izbăvit de lanţul greu

  Al Ilusiei. Adio! Să domnească cine-o vrea.

  (Se aşează, cu capul în palme, pe o piatră de la marginea scenei. Dodată, înainte să aive vreme cineva să răspundă lui Manoil, straja dă iar larma dân goarna de dorobanţ. Toţi se reped la ziduri.)

  UN BOIAR

  Suntem congiuraţi! O oaste cu făclii înfricoşate Adunată e subt poala turnului! Bre, Calistrate, Tu-i cunoşti, muscalii-s oare?

  CALISTRAT Ba.

  UN BOIAR

  Sunt leşii?

  CALISTRAT

  Nici atât.

  Sunt piraţi dân jur de Atos, că au cruci dă lemn la gât, Iară cei dân partea-ailaltă sunt şetrari cu bărbi sperlite.

  ZENAIDA

  Nu să poate! Gheorghi! Lambru!

  DE JOS, DOUĂ VOCI

  Slugi smerite, slugi smerite!

  ZENAIDA Palicarii mei sunt, Doamne. Îi uitasem mai de tot.

  Revuluţie!

  Trădare!

  UN BOIAR ALT BOIAR

  AL TREILEA BOIAR Maşinaţie!

  AL PATRULEA BOIAR Complot!

  IAURTA

  (Care de la ivirea dân nacel stătuse umil deoparte)

  Trădare? Cine-a vorbit de trădare? Stimabililor, onorabililor, într-o asemenea ocasiune solemnă trebuie să dăm dovadă de tact. Ceşti ce vedeţi la poalele turnului sunt doar modeşti cetăţeni ce au venit la votare. Vom auzi glasul suveran al popolului, în faţa căruia, dacă pot pentru ca să spui aşa, trebuie să ne plecăm.

  (Glasuri de jos: Trăiască vodă Iaurta!)

  IAURTA

  (Suie treptele tronului, emoţionat. Scoate o năframă mare cu care îşi şterge graţios fruntea)

  Fraţilor! Asemeni tutulor urmaşilor (sic!) mei cari şi-au jertfit sângele pentru ţărişoara lor, asemeni lui Mircea cel Mare şi lui Michaiu Bravul. Zic şi eu, fraţilor. (plânsul îl îneacă) că a sosit ceasul. Să dăm o pildă Europii. De la care putem zice. Depandă! (Glasuri de jos: Trăiască vodă Iaurta!) Şi mai daţi-mi voe, fraţilor, acum când toată omenirea. Să fie cu ochii asupra noastră, să grăiesc o dată cu nemuritorul Gambetta: Iubesc poporul, dar urăsc pe poporan! (Se trânteşte pe tron plângând în hohote.)

  ZOTALIS

  Ajunge, tată. Ce atâta vorbărie? Pe onoarea mea, nu o să ai majoritate ci u-na-ni-mi-ta-te! Voi, ăştia, de-aici, cine e pentru?

  (Toţi râdică mâini tremurătoare)

  ZOTALIS

  Sire, voinţa poporului! Box populi, box dei! Nu te poţi pune contra cu nici un chip.

  IAURTA

  (zdrobit)

  Primesc! Dacă e voia poporului.

  ZOTALIS Păi altfel cum? Logofete, un discurs. Şi muzica! Muzica!

  SUMAR

  LOGOFĂTUL (încearcă iar disperat să acopere cu glasul lui subţirel muzica)

  Urmaşe a lui Mircea. Concepţii geniale. Etc, etc-

  (Se desfac alte sticle de şampanie, toţi se îmbrăţişează, Tripanosoma încoardă lira pre când Iaurta, căruia i s-au uscat lacrimele de crocodil, s-a instalat bine pe tron şi priveşte scena cu ochi crunt de feară. Câte unul înalţă cupa şi rostogoleşte vorbe care se perd în necontenitele arpegii ale fanfarei. Eroii ceilalţi ai epopeii noastre se strecoară afară dân entuziasmul general şi coboară cu paşi înceţi treptele turnului).

  CORTINA

  CÂNTUL ÎNTÂI

  O, Levant, Levant ferice! A ta soră, Zenaida. Se vărsa umbrirea serii. Când plânge filomela. Iată sară se-ndeseşte. E Iaurta chiorul, spaima apelor din jur de Zant. Eşti ingles? Of, Zotalis, biet Zotalis. Ţaruki i paluki. El vedea un nor de sânge. Manoile, cum te plâng

  CÂNTUL AL DOILEA

  Borges, ce-i mai zic şi înger. E un colţ de stâncă şuie. Un cap d'operă de cină. Păsărică obidită. De sorbeşti tabac eşti rege. Manoile, spune mie d-unde neamul tău se trage. Floare, floricea. Manoil jungherul scoase. Bravilor, pestriţ şi felurit e pământul. O, patrie, ştiu că lumile-s praf. Trei călugări în sutane

  CÂNTUL AL TREILEA

  Ştiu că e zădărnicie. Zante, dulce plăsmuire. Scrisoare de la Iancu Aricescu.

  Lupul şi alte lighioane. O beşică mare cât copola de la căşile lui Vodă. Am rămas singură în pavilionul de vest. Diable! Mais c'est trop! Somn, tu domn al nefiintii

  CÂNTUL AL PATRULEA

  Toţi suntem melodramatici. Languedoc Briliant, zuavul. Liubov, liubov. Jos, ce lux! Nici Monte-Cristo. În loc de chipu-i, el văzu o beizadea. Şi-oi spune de Madelaine. Lângă un catart întinde moşul Ghiorghi un taroc

  CÂNTUL AL CINCILEA

  Manoil găsi safirul. Hai, că am ajuns la Hosna. Ce v-am zis? E Dumnezelea! Dihănii noi, ciudoase, să iviră pe o rână. Au n-aţi auzit de Zoe? Vive le son du canon. E om ce suie-n aer, atârnat de trei elici. Aur! Aur! Omul duh e, sete pură. Veac al nouăşpe, te laud! Da nu-ţi pasă de orfanii ce munceşte la patron? Da, vreu artă cu tendmţi! Mudromu i cestitomu. Elvira, mai ţii minte? Brav Iaurta. Cea şcoală 41. Ostrovul Hosna curse ca o sticlă ce-i topită

  CÂNTUL AL ŞASELEA

  Să făcea câ-s într-o urbe. E arhipelagul tainic. Ştie că bărbaţii miaun ca cotoii în căldure. Te-ntrebi de ce mi-i părul smult? Stop imagine! Sub fereşti trei muzicanţi. Politichie naltă. Oh, va fi ca-n raiu! Însă cine va cârmi? Ficatul lui Lumumba. HELLESPONT. Ercul cu caninii goi. Este insula întâia, ce în formă e de H. Spun elinii cum că Eco. Pân pădurile sâlhue. Dân râpa arsă. Se-nfoaie flori dă mină pe cărarea-ntortochiată. O fee goală puşcă

  CÂNTUL AL ŞAPTELEA

  Microcosm şi macrocosmos. Este omul o jivină sau e zeilor asemeni? Dară sufer şi stejarii. Oasele încep a creşte. Gol era ca o statuă. HALUCINARIA. Cetate dăltuită în porfir. Ci passă, Manuele. Spune-mi ce e poesia. Un fantastic mehanism. De ce din umbră-mi ai fugit? De ce nu-s singur şi nefericit? Numit ţinut, grup simplu, falsă landă. E seară şi ninge-ndesat. M-am retras într-o peşteră. Deodată mi s-a făcut moarte. Floare-a lumilor, val verde

  CÂNTUL AL OPTULEA

  Estimp grelele barcaze. O, listopiraţi. Turcii crunţi cu iatagane. Toţi cu aripe dă îngeri. Padişah a şapte neamuri, sunt un hoge, Nastratin. Mânia strică omenia. Măgariul şi negustorul. Sunt ţigani! Aide-n şatră, împărate. Cortul lui vătaf e mare. Oh, copile, eşti Zotalis! Spovedanie să-ţi fac. Dado, află că spre ştinţă. Vis avut-am. Acolo căşile-s dă friptură.

  Află, preaiubit Zotalis, că trăim numai o dată. Ţie mă alătur. Uf, s-a dus şi cântul ista

  CÂNTUL AL NOUĂLEA

  Braga bun! Susan! Şerbeturi! Când dân nouri o beşică. Decupa dân epopee bucăţica cu balonul. La arătarea de mirare. Manoile, cuget nobil. Dar ce dracu faci? Dă-mi drumul. EU, MIRCEA CĂR-TĂRESCU. Impregiur piraţii sforăi. Miliardele dă stele. Cobor treptele cernite ale scării îngheţate. Cu prapuri, cu cădelniţi, cu-elohimi. Te-am căutat peste tot. Nu-n Talmud şi nu-n descântec

  CÂNTUL AL ZECELEA

  Fantasie, fantasie. Şi intrarăm iar în Giurgiu. Babă ştirbă cu zâmbiri. Grea beserică spăimoasă. Musă! Ce odat pretins-ai. Un metamorfos. Totul este scriitură. Mormoloc eşit dân spaima dă codană ce-a visat. E Hermina. Doamne, unde-i omul nobil. O saca. O scrisoare cu pecete. Soare mândru să înalţă p-a Valahiei ogoare. Dar e inima tenebră. Auctore, ce-o să fie cu aceşti preabuni ipochimi? Mai închei aci un tiv

  CÂNTUL AL UNSPREZECELEA

  În palatele aprinse. Ar fi cu cale ca să aruncăm zapise. Nu, eu alta aş scornire.

  Este planul meu dân toate ăl mai bun şi cilibiu. E sară naltă şi e Bărăganu-ntins. Un smău. Totuşi noi suntem acilea-n Orient. Bucuresciul stă răsfrânt. În capul mesei large sade Vodă. E la nave va. O tâmplare minunată. Evoe! Ce biruinţă! Mais. D-acuma vine greul. Bolti dă cărămizi antice! Trii sunt lacăte, însă toţi sunt ca de abur. Nu, prietine, nu-i vrajă. Zgomot mare, pneuri, frâne. Eu aş pune pă Manoli. Trei podghiazuri deşuchiate. S-au revizuit puterea. Miliţian cu walkie-talkie. Fiorituri, înluminiuri

  CÂNTUL AL DOISPREZECELEA

  O, Levant, Levant feroce. Filologos, cari deştul cerci a pune pă dantea. E octombrie 30. În fantastic clarobscurul palierului de bloc. O sticlă de Jidvei. Cristişor. Auctore, ţii tu minte. Ce să facă învăţatul. Bila dă cleştar plesneşte. Gene în gene staţi şi buze-n buze. Însuţi, cetitore, kaghemusha. Pentru sfânta Libertate. ADIO! LEVANTUL

          SFÂRŞIT