E. L. James

Cincizeci de umbre ale lui Grey

Volumul 1

  Capitolul 1

  Frustrată, mă încrunt la imaginea mea din oglindă. Fir-ar el de păr – nu vrea să se aşeze, şi fir-ar ea de Katherine Kavanagh pentru că s-a îmbolnăvit şi mă supune la un asemenea chin. În loc să învăţ pentru examenele finale, programate săptămâna viitoare, uite ce fac, mă chinui să-mi conving părul să stea cum trebuie. Nu trebuie să dorm cu părul ud. Nu trebuie să dorm cu părul ud. Spunând această mantra de mai multe ori, încerc, din nou, să-mi îmblânzesc părul cu peria. Îmi dau ochii peste cap exasperată şi mă zgâiesc la fata palidă, cu păr şaten şi ochi albaştri prea mari pentru faţa asta, care se uită şi ea la mine, şi mă dau bătută. Singura mea opţiune este să-mi prind părul îndărătnic într-o coadă de cal şi să sper că arăt cât de cât prezentabilă.

  Kate e colega mea de cameră şi tocmai astăzi, dintre toate zilele, a ales să se lase doborâtă de gripă. Prin urmare, nu poate să meargă la interviul pe care îşi propusese să i-l ia, pentru ziarul studenţilor, nu ştiu cărui mega mogul din industrie de care n-am auzit niciodată.

  Aşa că m-am oferit voluntară. Am de tocit pentru examenele finale şi un eseu de terminat, iar în după-amiaza asta trebuia să mă duc şi la muncă, dar nu – astăzi trebuie să merg cu maşina 265 de kilometri până în centrul oraşului Seattle ca să mă întâlnesc cu acest enigmatic CEO al Grey Enterprises Holdings, Inc. Ca întreprinzător excepţional şi principal binefăcător al universităţii noastre, timpul lui este extraordinar de preţios – mult mai preţios decât al meu – dar, cu toate astea, a acceptat să-i dea un interviu lui Kate. După spusele ei, o adevărată lovitură. Afurisitele ei de activităţi extracurriculare!

  Kate stă cuibărită pe canapeaua din sufragerie.

  — Ana, iartă-mă. Mi-a luat nouă luni ca să obţin interviul ăsta. Ca să-l reprogramez, mi-ar mai lua alte şase luni şi, până atunci, amândouă vom fi absolvit deja. Ca redactor, nu pot să ratez chestia asta. Te rog, mă imploră Kate cu vocea răguşită de la gâtul inflamat.

  Cum naiba reuşeşte? Chiar şi bolnavă, e proaspătă şi atrăgătoare, cu părul blond roşcat la locul lui şi ochi verzi luminoşi, deşi acum sunt înlăcrimaţi şi au pleoapele înroşite. Ignor accesul meu nepoftit de compasiune.

  — Bineînţeles c-o să merg, Kate. Tu trebuie să te duci în pat. Ce să-ţi dau, NyQuil sau Tylenol?

  — NyQuil, te rog. Uite aici întrebările şi reportofonul. Nu trebuie decât să apeşi butonul de înregistrare. Fă notiţe, o să transcriu eu totul.

  — Nu ştiu nimic despre el, murmur, încercând şi nereuşind să-mi înfrânez accesul de panică.

  — Lasă că or să te călăuzească întrebările. Du-te. Ai mult de mers. Nu vreau să întârzii.

  — Bine, mă duc. Treci înapoi în pat. Ţi-am făcut nişte supă, s-o încălzeşti mai târziu.

  Mă uit la ea cu drag. Doar pentru tine, Kate, aş face treaba asta.

  — Aşa am să fac. Succes. Şi mulţumesc, Ana! Ca de obicei, mi-ai salvat viaţa.

  Îmi iau rucsacul şi îi zâmbesc, după care ies pe uşă, îndreptându-mă spre maşină. Nu-mi vine să cred că m-am lăsat convinsă să fac asta. Dar, de fapt, Kate ar putea să convingă pe oricine să facă orice. Va fi un jurnalist excelent. E concisă, puternică, persuasivă, bătăioasă, frumoasă – şi e prietena mea cea mai dragă.

  Drumurile nu sunt aglomerate când plec din Vancouver, statul Washington, către Interstate 5. E devreme şi nu trebuie să ajung în Seattle decât la două după-amiaza. Din fericire, Kate mi-a împrumutat Mercedesul ei CLK. Nu sunt sigură că Wanda, vechea mea broscuţă VW, ar fi reuşit să parcurgă distanţa în timp util. Oh, să conduci un merţan e distractiv şi kilometrii se scurg cu repeziciune când apăs pedala până la podea.

  Destinaţia mea e sediul central al firmei internaţionale conduse de domnul Grey. Este o clădire administrativă uriaşă, cu douăzeci de etaje, o fantezie arhitecturală utilitaristă, cu Grey House scris discret cu litere de oţel peste uşile de sticlă de la intrare. E două fără un sfert când ajung, foarte uşurată că n-am întârziat în timp ce intru în foaierul imens – şi sincer, intimidant – din sticlă, oţel şi gresie albă.

  Din spatele biroului solid din gresie, o blondă tânără, foarte atrăgătoare, bine pusă la punct, îmi zâmbeşte plăcut. Poartă cea mai elegantă combinaţie de taior negru şi cămaşă albă pe care am văzut-o vreodată. Arată impecabil.

  — Am o întâlnire programată cu domnul Grey. Anastasia Steele, din partea lui Katherine Kavanagh.

  — Vă rog să mă scuzaţi o clipă, domnişoară Steele.

  Îşi arcuieşte sprânceana în timp ce eu stau jenată în faţa ei. Încep să-mi doresc să fi împrumutat unul dintre sacourile de ocazie ale lui Kate decât să fi îmbrăcat jacheta mea bleumarin. Am făcut un efort şi mi-am pus unica mea fustă, cizmele înalte până la genunchi şi un pulover albastru. Pentru mine, asta înseamnă ţinută elegantă. Îmi duc o şuviţă rebelă de păr după ureche şi mă prefac că nu mă simt intimidată de ea.

  — Domnişoara Kavanagh este aşteptată. Vă rog să semnaţi aici, domnişoară Steele. Trebuie să luaţi ultimul lift din dreapta şi să apăsaţi pe butonul pentru etajul douăzeci.

  Îmi zâmbeşte cu amabilitate, amuzată fără doar şi poate, în timp ce semnez.

  Îmi întinde un ecuson de trecere pe care stă imprimat foarte ferm „vizitator”. Nu pot să-mi înăbuş un zâmbet superior. Este mai mult decât evident că nu sunt decât în vizită aici. Nu mă potrivesc câtuşi de puţin cu locul ăsta. Oftez în sinea mea. Îi mulţumesc şi merg spre şirul de ascensoare, trecând pe lângă cei doi paznici, care sunt mult mai elegant îmbrăcaţi ca mine, cu costumele lor bine croite de culoare neagră.

  Ascensorul mă poartă cu o viteză ucigaşă la etajul al douăzecilea. Uşile se deschid şi intru într-un alt foaier spaţios – tot numai sticlă, oţel şi gresie albă. Ajung în faţa unui alt birou din gresie şi a unei alte blonde – şi ea îmbrăcată impecabil în negru şi alb – care se ridică în întâmpinarea mea.

  — Domnişoară Steele, vreţi, vă rog, să aşteptaţi aici? spune ea şi arată spre o zonă de aşteptare mobilată cu fotolii din piele albă.

  În spatele fotoliilor, o sală de şedinţe spaţioasă, cu pereţi din sticlă, cu o masă din lemn negru la fel de spaţioasă şi cel puţin douăzeci de scaune asortate în jurul ei. Dincolo de asta, e o fereastră înaltă de la tavan la podea cu vedere la zgârie-norii din Seattle, fereastră prin care se vede tot oraşul până la Puget Sound. E o privelişte uluitoare şi, pe moment, sunt paralizată de ea. Uau.

  Mă aşez, îmi scot foile cu întrebările din rucsac şi trec prin ele, înjurând-o în gând pe Kate că nu mi-a dat şi o scurtă biografie. Nu ştiu nimic despre omul pe care urmează să-l intervievez. Ar putea avea la fel de bine nouăzeci sau treizeci de ani. Incertitudinea este iritantă, iar nervozitatea mă cuprinde din nou, motiv pentru care încep să mă foiesc. Nu mi-au convenit niciodată interviurile personale – am preferat anonimatul unei discuţii în grup, în care pot să stau neobservată în spatele încăperii. Să fiu cinstită, îmi prefer propria companie, citind un roman britanic clasic, cuibărită-ntr-un fotoliu în biblioteca din campus. Nu să tresar agitată într-un edificiu colosal din sticlă şi piatră.

  Mă cert cu asprime. Revino-ţi, Steele. Judecând după clădire, care c prea sterilă şi modernă, presupun că Grey are vreo patruzeci de ani: în formă, bronzat şi blond, ca să se asorteze cu restul personalului.

  Altă blondă elegantă, îmbrăcată impecabil, apare din spatele unei uşi mari, din dreapta. Care-i treaba cu toate blondele astea imaculate? E ca la Stepford aici. Trăgând adânc aer în piept, mă ridic.

  — Domnişoară Steele? întreabă ultima blondă.

  — Da, bâigui eu răguşită, dregându-mi glasul. Da.

  Ei, aşa da, parcă sună mai încrezător.

  — Domnul Grey vă va primi dintr-o clipă în alta. Îmi daţi jacheta?

  — Oh, vă rog.

  Mă cam chinui să dau jos de pe mine jacheta.

  — Vi s-a oferit o băutură răcoritoare?

  — Ăă… nu.

  O, Doamne, cumva Blonda numărul unu a dat de bucluc?

  Blonda numărul doi se uită încruntată la tânăra de la birou.

  — Ce aţi dori, un ceai, o cafea, apă? întreabă ea, îndreptându-şi din nou atenţia spre mine.

  — Un pahar cu apă, mulţumesc, murmur eu.

  — Olivia, te rog să-i aduci domnişoarei Steele un pahar cu apă.

  Are un ton sever. Olivia se ridică iute şi se grăbeşte spre o uşă aflată în cealaltă parte a foaierului.

  — Scuzele mele, domnişoară Steele, Olivia este noua noastră stagiară. Vă rog să luaţi loc. Domnul Grey va mai fi ocupat încă cinci minute.

  Olivia se întoarce cu un pahar cu apă şi gheaţă.

  — Poftim, domnişoară Steele.

  — Mulţumesc.

  Blonda numărul doi se duce întins la biroul cel mare, tocurile ei ţăcănind cu ecou pe pardoseala din gresie. Se aşază şi amândouă îşi continuă munca.

  Poate că domnul Grey insistă ca toate angajatele lui să fie blonde. Mă întreb într-o doară dacă e legal, când uşile biroului se deschid şi iese un afro-american înalt, îmbrăcat elegant şi atrăgător, cu şuviţe scurte de păr împletit. E clar că m-am îmbrăcat nepotrivit. Bărbatul se întoarce în prag şi întreabă:

  — Golf săptămâna asta, Grey?

  Nu aud răspunsul. Tipul se răsuceşte pe călcâie şi îmi zâmbeşte, mijindu-şi ochii negri. Olivia a sărit de la locul ei şi a chemat ascensorul. Săritul de pe scaun pare să fie una dintre specializările ei. E mai agitată decât mine!

  — Bună ziua, doamnelor, spune individul în timp ce dispare printre uşile glisante.

  — Domnul Grey vă poate primi acum, domnişoară Steele. Vă rog să intraţi, mă invită Blonda numărul doi.

  Mă ridic destul de emoţionată, încercând să-mi stăpânesc nervozitatea. Îmi iau rucsacul, las acolo paharul cu apă şi dau să intru pe uşa întredeschisă.

  — Nu trebuie să bateţi – intraţi, zice blonda, zâmbind cu amabilitate.

  Împing uşa şi intru cu stângăcie, împiedicându-mă de propriile picioare şi căzând cu capul înainte în birou.

  Rahat – eu şi cele două picioare stângi ale mele! Iată-mă în patru labe în pragul uşii de la biroul domnului Grey şi nişte mâini blânde mă cuprind pe după mijloc, ajutându-mă să mă ridic. Sunt teribil de stânjenită, blestemându-mi stângăcia. Trebuie să-mi fac curaj să ridic privirea. Sfinte Sisoe – ce tânăr e!

  — Domnişoară Kavanagh.

  Imediat ce mă ridic, îmi întinde o mână cu degete lungi.

  — Sunt Christian Grey. Vă e bine? Vreţi să luaţi loc?

  Atât de tânăr – şi atrăgător, foarte atrăgător. E înalt, îmbrăcat Într-un costum gri de calitate, cămaşă albă şi cravată neagră, cu păr dezordonat, de culoare arămiu-închis, şi ochi cenuşii luminoşi, cu o privire intensă, care mă fixează cu şiretenie. Îmi trebuie un minut ca să-mi recapăt glasul.

  — Îmm, de fapt… mormăi eu.

  Dacă omul ăsta are peste treizeci de ani, atunci eu sunt unchiul maimuţei. Buimacă, îmi pun palma într-a lui şi aştept urmarea. Când degetele noastre se ating, simt cum prin mine trece un fior ciudat, înviorător. O descărcare electrostatică, de bună seamă. Clipesc repede, pleoapele mele sincronizându-se cu bătăile inimii.

  — Domnişoara Kavanagh este bolnavă, aşa că m-a trimis pe mine. Sper că nu vă deranjează, domnule Grey.

  — Iar dumneata eşti…?

  Are o voce calmă, posibil amuzată, dar e greu să-ţi dai seama după expresia lui impasibilă. Pare întru câtva interesat, dar, mai presus de toate, politicos.

  — Anastasia Steele. Studiez literatura engleză cu Kate, ăă… Katherine… ăă… domnişoara Kavanagh, la WSU Vancouver.

  — Înţeleg, spune el simplu.

  Mi se pare că sesizez umbra unui zâmbet în expresia lui, dar nu sunt sigură.

  — Vrei să iei loc? spune şi mă îndrumă spre o canapea din piele albă, în formă de L.

  Biroul lui e mult prea mare pentru un singur om. În faţa ferestrelor înalte se află un birou din lemn de culoare închisă, cu aspect modern, în jurul căruia ar putea să se aşeze confortabil, ca la masa din sufragerie, vreo şase inşi. Se asortează cu măsuţa de cafea de lângă sofa. În rest, totul e alb – tavan, podea şi pereţi, exceptând peretele de lângă uşă, pe care sunt atârnate, ca într-un mozaic, cam treizeci şi şase de picturi mici, într-un aranjament pătrat. Sunt superbe – o serie de obiecte banale, pictate cu atâta minuţiozitate încât ai zice că sunt fotografii. Etalate laolaltă, îţi taie respiraţia.

  — Un artist local. Trouton, spune Grey când îmi surprinde privirea.

  — Sunt încântătoare. Ordinarul ridicat la rang de extraordinar murmur, distrasă atât de el, cât şi de picturi.

  El îşi lasă capul într-o parte şi mă priveşte cu atenţie.

  — Sunt întru totul de acord, domnişoară Steele, răspunde cu o voce catifelată şi, dintr-un motiv inexplicabil, simt că roşesc.

  În afară de picturi, restul biroului este rece, curat şi aseptic. Mă întreb dacă reflectă personalitatea acestui Adonis care se cufundă cu graţie într-unul dintre fotoliile din piele albă din faţa mea. Îmi scutur capul, tulburată de direcţia în care mi-au luat-o gândurile, şi scot din rucsac întrebările pregătite de Kate. Apoi, vreau să aranjez reportofonul şi mă dovedesc teribil de neîndemânatică, scăpându-l de două ori pe măsuţa de cafea din faţa mea. Domnul Grey nu zice nimic, aşteptând cu răbdare – sper – În timp ce eu devin tot mai stânjenită şi agitată. Când îmi adun curajul ca să mă uit la el, văd că mă priveşte, cu o mână aşezată relaxat în poală, iar cu cealaltă cuprinzându-şi bărbia şi plimbându-şi degetul arătător lung peste buze. Cred că încearcă să-şi înăbuşe un zâmbet.

  — S-cuze, mă bâlbâi eu. Nu sunt obişnuită cu asta.

  — Relaxează-te, domnişoară Steele, spuse el.

  — Vă deranjează dacă vă înregistrez răspunsurile?

  — După ce te-ai chinuit atât să pregăteşti reportofonul, te-ai gândit să mă întrebi asta?

  Roşesc. Mă tachinează? Sper. Clipesc către el, nefiind sigură ce să-i spun şi cred că i se face milă de mine, pentru că se îndură:

  — Nu, nu mă deranjează.

  — V-a explicat Kate, adică domnişoara Kavanagh, pentru ce este interviul?

  — Da. Va apărea în ziarul studenţesc, în numărul dedicat absolvirii, iar eu voi ţine o prelegere în faţa absolvenţilor, la ceremonia de sfârşit de an.

  Oh! Asta-i o noutate pentru mine – gândul că cineva nu cu mult mai vârstinc decât mine – bine, poate cu vreo şase ani şi, în regulă, un tip de mega succes, dar totuşi – ar urma să-mi înmâneze diploma. Mă încrunt, încercând să-mi revin.

  — Bun, zic şi înghit în sec, agitată. Aş avea câteva întrebări, domnule Grey.

  Îmi netezesc o buclă rebelă şi o dau pe după ureche.

  — Mă gândeam eu, spune el, cu faţa lipsită de orice expresie.

  Face mişto de mine. Când îmi dau seama de asta, roşesc, mă îndrept de spate şi-mi ridic umerii, într-o încercare de a părea mai înaltă şi mai intimidantă. Apăs butonul reportofonului, încercând să-mi iau un aer profesional.

  — Sunteţi foarte tânăr ca să fi ridicat un asemenea imperiu. Cărui fapt vă datoraţi succesul?

  Mă uit la el. Are un zâmbet melancolic, dar pare vag dezamăgit.

  — Afacerile înseamnă oameni, domnişoară Steele, iar eu mă pricep foarte bine să apreciez oamenii. Ştiu ce-i sensibilizează, ştiu ce-i face să înflorească, ce nu, ce îi inspiră şi cum să-i stimulez. Am angajat o echipă excepţională, pe care o recompensez bine.

  Se opreşte şi mă fixează cu privirea lui cenuşie.

  — Sunt încredinţat că, pentru a obţine succesul în orice schemă, trebuie să ajungi în postura de a stăpâni acea schemă, de a-i cunoaşte toate dedesubturile, toate detaliile. Muncesc mult, foarte mult ca să fac asta. Iau decizii bazându-mă pe logică şi pe fapte. Am un instinct natural care mă ajută să depistez şi să încurajez o idee bună şi solidă, eu şi nişte oameni buni. Esenţa se rezumă întotdeauna la oamenii buni.

  — Ponte sunteţi doar norocos.

  Asta nu e pe lista lui Kate – dar individul e prea arogant. Ochii lui se aprind, surprinşi.

  — Nu subscriu ideii de noroc sau şansă, domnişoară Steele. Cu cât muncesc mai mult, cu atât se pare că am mai mult noroc. Serios vorbind, înseamnă să ai oamenii potriviţi în echipă şi să le direcţionezi energiile în mod corespunzător. Cred că Harvey Firestone a spus – „creşterea şi dezvoltarea oamenilor este cea mai importantă deviză a leadershipului”.

  — Păreţi a fi un maniac al controlului.

  Cuvintele mi-au ieşit din gură înainte să le pot opri.

  — Oh, exercit controlul asupra tuturor lucrurilor, domnişoară Steele, spune el fără nici o umbră de umor în zâmbet.

  Mă uit la el, iar el îmi susţine privirea neabătut, impasibil. Pulsul mi se accelerează, iar faţa mi se înroşeşte din nou.

  De ce are un efect atât de neliniştitor asupra mea? Poate faptul că arată copleşitor de bine? Felul intens în care mă privesc ochii lui? Felul cum îşi mângâie buza de jos cu indexul? Ce bine-ar fi dacă ar înceta să facă asta!

  — În plus, poţi să dobândeşti o putere imensă dacă te asiguri pe tine însuţi, în reveriile tale secrete, că ai fost născut ca să controlezi lucrurile, continuă el cu o voce blândă.

  — Aveţi senzaţia că deţineţi o putere imensă?

  Maniac al controlului.

  — Am peste patruzeci de mii de angajaţi, domnişoară Steele. Asta îmi dă un anumit sentiment de responsabilitate – putere, dacă vrei. Dacă ar fi să decid că nu mai sunt interesat de afacerea de telecomunicaţii şi aş vinde-o, după cel mult o lună, douăzeci de mii de oameni ar avea dificultăţi cu achitarea creditelor ipotecare.

  Rămân cu gura căscată, uluită de lipsa lui de modestie.

  — Nu aveţi un consiliu de conducere în faţa căruia să daţi socoteală? întreb, dezgustată.

  — Sunt proprietarul companiei. Nu am de dat socoteală niciunui consiliu.

  Ridică o sprânceană spre mine. Bineînţeles că, dacă m-aş fi pregătit cât de cât, aş fi ştiut asta. Dar, fir-ar să fie, e chiar arogant. Schimb tactica.

  — În afară de munca dumneavoastră, vă mai interesează şi altceva?

  — Mă interesează diverse lucruri, domnişoară Steele.

  Umbra unui zâmbet îi atinge buzele.

  — Foarte diverse.

  Şi, din cine ştie ce motiv, privirea lui fixă mă zăpăceşte şi îmi ridică temperatura. Un gând şăgalnic îi aprinde ochii.

  — Dar, dacă munciţi atât de mult, cum vă relaxaţi?

  — Să mă relaxez?

  Zâmbeşte, arătându-şi dinţii albi, fără cusur. Respiraţia mi se opreşte. Chiar că e frumos. Nimeni n-ar trebui să arate aşa de bine.

  — Păi, ca să mă „relaxez”, cum zici tu – navighez, zbor, mă răsfăţ cu diferite activităţi fizice.

  Se foieşte în fotoliu.

  — Sunt un om foarte bogat, domnişoară Steele, şi am hobby-uri foarte costisitoare şi captivante.

  Arunc o privire fugară la întrebările lui Kate, vrând să scap de subiectul asta.

  — Investiţi în manufacturare. De ce în asta? întreb.

  De ce mă face să mă simt atât de inconfortabil?

  — Îmi place să construiesc lucruri. Îmi place să ştiu cum funcţionează lucrurile: ce le pune în mişcare, cum să le construiesc şi să le dezasamblez. Şi iubesc navele. Ce pot să mai spun?

  — Acum mi s-a părut că v-am auzit vorbind inima, nu logica şi faptele.

  Gura i se strâmbă puţin şi se uită lung la mine, cântărindu-mă.

  — Posibil. Deşi există oameni care ar putea să spună că nu am inimă.

  — De ce ar spune una ca asta?

  — Pentru că mă cunosc bine.

  Buzele i se curbează într-un zâmbet ambiguu.

  — Ar spune prietenii dumneavoastră că sunteţi uşor de cunoscut?

  Şi regret întrebarea de îndată ce am rostit-o. Nu e pe lista lui Kate.

  — Sunt o persoană foarte discretă, domnişoară Steele. Mă străduiesc cât pot să-mi protejez intimitatea. Nu dau interviuri prea des…

  — De ce aţi acceptat să-l acordaţi pe ăsta?

  — Pentru că sunt un binefăcător al universităţii şi, după toate aparenţele, n-am reuşit să scap de insistenţele domnişoarei Kavanagh. M-a bătut la cap pe mine, i-a bătut la cap pe angajaţii mei de la PR şi admir genul ăsta de tenacitate.

  Ştiu cât de tenace poate fi Kate. De-aia stau aici şi mă foiesc stingherită sub privirea lui pătrunzătoare, în loc să fi stat acasă, să studiez pentru examene.

  — Investiţi, de asemenea, în tehnologiile agricole. De ce sunteţi interesat de acest domeniu?

  — Nu putem să mâncăm bani, domnişoară Steele, şi sunt prea mulţi oameni pe această planetă care nu au ce să mănânce.

  — Sună foarte filantropic. E un lucru care vă pasionează? Să-i hrăniţi pe cei sărmani?

  El ridică din umeri evaziv.

  — E doar abilitate în afaceri, murmură, deşi cred că e nesincer.

  Nu are nici o noimă… să-i hrăneşti pe cei sărmani? Nu văd ce beneficii financiare ar putea ieşi de aici – doar frumuseţea unui ideal. Arunc o privire la următoarea întrebare, derutată de atitudinea lui.

  — Aveţi o filosofie? Dacă da, care este ea?

  — Nu am o filosofie ca atare. Poate un principiu călăuzitor – cel enunţat de Carnegie: „Un om care dobândeşte capacitatea de intra în deplina posesie a propriei sale minţi poate să ia posesia oricărui alt lucru, pe care este îndreptăţit să-l posede” Sunt un tip neobişnuit, motivat. Îmi place să exercit control: asupra mea şi asupra celor din jurul meu.

  — Deci, vreţi să posedaţi lucruri?

  Eşti un maniac al controlului.

  — Vreau să merit să le posed, dar da, în esenţă, vreau.

  — Lăsaţi impresia că vorbiţi precum cumpărătorul final.

  — Păi, sunt.

  Zâmbeşte, dar zâmbetul nu-i atinge ochii. Din nou, chestia nula intră în contradicţie cu imaginea cuiva care vrea să hrănească omenirea, aşa că nu mă pot abţine să nu mă gândesc că noi, de fapt, vorbim despre altceva, dar să mă bată sfântul dacă pricep despre ce anume. Înghit în sec cu mare greutate. Temperatura în cameră creşte sau doar mi se pare. Nu vreau decât să se termine odată acest interviu. Cu siguranţă, Kate are acum suficient material. Mă uit la următoarea întrebare.

  — Aţi fost adoptat. Cât de mult credeţi că a influenţat acest lucru felul în care sunteţi acum?

  Oh, asta-i o întrebare personală. Mă uit la el, sperând că nu se simte ofensat. Văd că ridică din sprâncene.

  — Nu am de unde să ştiu.

  Interesul meu e stârnit.

  — Câţi ani aveaţi când aţi fost adoptat?

  — Asta e o informaţie cu caracter public, domnişoară Steele.

  O spune pe un ton sever. Eh, la naiba! Da, desigur – dacă aş fi ştiut că o să iau interviul ăsta, m-aş fi pregătit cât de cât. Tulburată, trec rapid mai departe.

  — De dragul muncii, trebuie să vă sacrificaţi viaţa de familie.

  — Asta nu e o întrebare, răspunde el scurt şi la obiect.

  — Scuze.

  Mă simt jenată; mă face să mă simt ca un copil neastâmpărat, încerc din nou.

  — Aţi fost nevoit să vă sacrificaţi viaţa de familie din cauza muncii dumneavoastră?

  — Am o familie. Am un frate şi o soră, şi doi părinţi iubitori. Nu mă interesează să-mi lărgesc familia mai mult de-atât.

  — Sunteţi gay, domnule Grey?

  El trage adânc aer în piept, iar eu bat în retragere, moartă de ruşine. La naiba! Oare de ce n-am folosit un soi de filtru înainte să citesc asta cu glas tare? Cum să-i spun că nu fac decât să citesc întrebările? Afurisita de Kate şi curiozitatea ei.

  — Nu, Anastasia, nu sunt.

  Ridică din sprâncene, cu o sclipire rece în ochi. Nu pare încântat.

  — Îmi cer scuze. E… ăă, scris aici.

  E pentru prima oară când mi-a zis pe nume. Pulsul mi s-a accelerat şi simt cum iar mi se încing obrajii. Cuprinsă de agitaţie, îmi aranjez părul pe după ureche.

  El îşi lasă capul într-o parte.

  — Astea nu sunt întrebările tale?

  Simt cum mi se scurge sângele din corp.

  — Ăă… nu. Kate – domnişoara Kavanagh – ea a formulat întrebările.

  — Sunteţi colege de redacţie la ziar?

  Oh, nu. Nu am nici o legătură cu ziarul studenţesc. E activitatea ei extracurriculară, nu a mea. Simt că faţa mi-a luat foc.

  — Nu, e colega mea de cameră.

  Îşi freacă bărbia şi face înadins, evaluându-mă cu ochii lui cenuşii.

  — Te-ai oferit tu să faci acest interviu? întreabă, iar tonul lui calm mă sperie.

  Ia stai un pic, cine trebuie să ia interviu cui? Ochii lui mă ard şi mă simt obligată să-i spun adevărul.

  — N-am avut încotro. Nu se simte bine, răspund cu o voce firavă şi parcă încercând să mă justific.

  — Asta explică multe.

  Se aude o bătaie în uşă şi Blonda numărul doi intră.

  — Domnule Grey, scuzaţi-mă de întrerupere, dar aveţi programată următoarea întâlnire în două minute.

  — Nu am terminat aici, Andrea. Te rog să anulezi următoarea întâlnire.

  Andrea ezită, uitându-se la el înmărmurită. Pare pierdută. El îşi întoarce încet capul spre ea şi ridică din sprâncene. Tipa se face roz la faţă. Oh, e bine. Deci nu e vorba doar despre mine.

  — Prea bine, domnule Grey, bâiguie fata şi iese.

  El se încruntă, după care îşi îndreaptă din nou atenţia spre mine.

  — Unde rămăseserăm, domnişoară Steele?

  Oh, acum ne-am întors la „domnişoară Steele”.

  — Vă rog, nu vreau să vă întrerup de la nimic.

  — Aş dori să aflu lucruri despre tine. Mi se pare că aşa e corect.

  Are o privire curioasă. Mama măsii. Unde vrea să ajungă cu asta? Îşi aşază coatele pe braţele fotoliului şi-şi împreunează degetele în faţa gurii. Are o gură foarte… tulburătoare. Înghit în sec.

  — Nu sunt multe de aflat.

  — Ce planuri ai după absolvire?

  Ridic din umeri, luată prin surprindere de interesul lui. Să mă mut în Seattle cu Kate, să-mi găsesc un serviciu. Nu m-am gândit serios la ce voi face după examenele finale.

  — Nu mi-am făcut nici un plan, domnule Grey. Vreau doar să trec de examenele finale.

  (Pentru care ar fi trebuit să studiez chiar acum, în loc să stau în biroul tău dichisit şi aseptic, mare cât un palat, în care mă simt stingherită sub privirea ta pătrunzătoare.)

  — Avem aici un excelent program pentru proaspeţii absolvenţi, spune el cu glas scăzut.

  Ce face, îmi oferă o slujbă?

  — Oh, am să ţin minte, murmur, derutată. Deşi nu sunt sigură că mi-aş găsi locul aici.

  Oh, nu. Iar gândesc cu glas tare.

  — De ce spui asta?

  Îşi lasă capul într-o parte, intrigat, cu un zâmbet vag.

  — Este evident, nu?

  Sunt dezorganizată, dezordonată şi nu sunt blondă.

  — Pentru mine, nu.

  Privirea i-a devenit intensă, umorul i-a dispărut şi nişte muşchi necunoscuţi se contractă brusc în pântecele meu. Îmi dezlipesc ochii de la privirea lui scrutătoare şi mă uit în jos, pierdută. Ce se întâmplă? Trebuie să plec – acum. Mă aplec în faţă să-mi iau reportofonul.

  — Vrei să-ţi arăt locurile? întreabă.

  — Sunt sigură că sunteţi extrem de ocupat, domnule Grey, iar eu am un drum lung de făcut.

  — Te întorci cu maşina la Vancouver?

  Pare surprins, ba chiar neliniştit. Se uită pe fereastră. Între timp, a început să plouă.

  — Păi, te-aş ruga să conduci cu grijă.

  Are un ton sever, autoritar. De ce îi pasă?

  — Ai obţinut tot ce aveai nevoie? adaugă el.

  — Da, domnule, îi răspund, în timp ce-mi pun reportofonul la loc în rucsac.

  Ochii i se îngustează, meditativ.

  — Vă mulţumesc pentru interviu, domnule Grey.

  — Plăcerea a fost de partea mea, domnişoară Steele.

  Şi sună ca o provocare sau ca o ameninţare, nu sunt sigură. Mă încrunt. Când ne vom mai întâlni oare? îi strâng mâna încă o dată, uimită să constat că acel curent ciudat dintre noi e tot acolo. Trebuie să fie de vină nervii mei.

  — Domnule Grey, îi zic şi îl salut cu o înclinare a capului.

  Mişcându-se sprinten, cu graţie atletică, îmi deschide larg uşa.

  — Vreau să mă asigur că ieşiţi teafără pe uşă, domnişoară Steele.

  Îmi adresează un mic zâmbet. Evident, se referă la precedenta mea intrare în birou, care numai elegantă n-a fost. Roşesc.

  — Foarte înţelept din partea dumneavoastră, domnule Grey, replic înţepată şi zâmbetul i se lărgeşte.

  Mă bucur că mă găseşti distractivă, mă încrunt înlăuntrul meu, ieşind în foaier. Sunt surprinsă să constat că mă conduce. Andrea şi Olivia ridică amândouă privirea, la fel de surprinse.

  — Ai vreo haină? se interesează Grey.

  — O jachetă.

  Olivia sare de pe scaun şi-mi aduce jacheta, pe care Grey o ia de la ea până să apuce să mi-o aducă. O ţine ridicată şi, simţindu-mă ridicol de sfioasă, mă îmbrac. Grey îşi aşază pentru o clipă mâinile pe umerii mei. Contactul mă înfioară. Dacă mi-a observat reacţia, nu se trădează prin nimic. Indexul lui lung apasă butonul de chemare a liftului şi aşteptăm împreună – eu, stingheră, el, calm şi stăpân pe sine. Uşile se deschid şi mă grăbesc să intru, disperată să evadez. Chiar simt nevoia să mă car de-aici. Când mă întorc să mă uit la el, văd că mă priveşte lung şi stă rezemat de cadrul uşii de lângă lift, cu o mână pe perete. E realmente foarte, foarte atrăgător. E tulburător.

  — Anastasia, spune el în loc de bun-rămas.

  — Christian, răspund.

  Şi, slavă Domnului, uşile se închid.

  Capitolul 2

  Inima îmi bubuie în piept. Liftul ajunge la parter şi mă grăbesc să ies de îndată ce uşile se deschid, mă mai împiedic o dată, dar din fericire nu cad lată pe podeaua imaculată din gresie. Alerg spre uşile largi din sticlă şi deodată sunt liberă în aerul înviorător, purificator şi umed al oraşului Seattle. Îmi ridic faţa ca să mă bucur de ploaia rece, reconfortantă. Închid ochii şi trag adânc în piept aerul curat şi încerc să-mi recapăt ce mi-a mai rămas din echilibru.

  Nici un bărbat nu m-a tulburat aşa cum a reuşit Christian Grey, şi nu-mi dau seama de ce. Să fie înfăţişarea? Politeţea? Bogăţia? Puterea? Nu-mi înţeleg reacţia iraţională. Scot un oftat lung de uşurare. Dumnezeule, ce a fost toată povestea asta? Rezemându-mă de unul din stâlpii de oţel ai clădirii, încerc să mă calmez şi să-mi adun gândurile. Îmi scutur capul. Ce a fost asta? Inima mi se domoleşte, iar când reuşesc din nou să respir normal, mă îndrept spre maşină.

  Lăsând în urmă oraşul, mă simt caraghioasă şi stânjenită în timp ce derulez în minte modul în care a decurs interviul. Desigur, reacţionez exagerat la ceva care e doar imaginar. OK, deci e foarte atrăgător, încrezător, dominator, se simte bine în pielea lui – dar, pe de altă parte, e arogant şi, în ciuda manierelor impecabile, e autocratic şi rece. Mă rog, la suprafaţă. Un fior involuntar îmi coboară pe şira spinării. O fi arogant, dar, la drept vorbind, e îndreptăţit să fie – a realizat atât de multe şi e atât de tânăr. Nu-i suportă pe proşti, dar de ce ar trebui s-o facă? încă o dată, sunt iritată că prietena mea, Kate, nu mi-a dat o biografie sumară.

  În timp ce mă îndrept spre Interstate 5, mintea mea continuă să rătăcească. Sunt sincer nedumerită cu privire la motivele care-l pot face pe un om să fie atât de hotărât să reuşească. Unele dintre răspunsurile lui au fost foarte enigmatice – de parcă ar fi avut un plan secret. Şi întrebările lui Kate – Îh! Mai ales cele despre adopţie şi dacă e gay! Mă cutremur. Nu-mi vine să cred că le-am rostit. Pământule, înghite-mă acum! Ori de câte ori o să mă gândesc la acea întrebare, o să las capul în jos, jenată. Fir-ai să fii, Katherine Kavanagh!

  Arunc o privire la vitezometru. Şofez mai prudent decât aş fi făcut-o în alte ocazii. Şi ştiu că amintirea acelor ochi cenuşii şi pătrunzători care mă ţintuiesc şi a acelei voci severe îmi spune să conduc cu atenţie. Clătinând din cap, îmi dau seama că Grey aduce mai degrabă cu un bărbat având de două ori vârsta lui.

  Las-o baltă, Ana, mă dojenesc. Ajung la concluzia că, una peste alta, a fost o experienţă foarte interesantă, dar că nu trebuie să mă gândesc prea mult la ea. Uit-o. Nu va mai trebui să-l revăd vreodată. Gândul mă binedispune imediat. Pornesc radioul şi dau volumul la maximum, mă aşez mai bine în scaun şi ascult ritmurile muzicii rock indie în timp ce apăs pedala de acceleraţie. Când ajung la Interstate 5, îmi dau seama că pot să conduc cât de repede vreau.

  Locuim într-o comunitate mică de duplexuri aproape de campusul din Vancouver al WSU. Am noroc – părinţii lui Kate i-au cumpărat apartamentul, iar eu plătesc o chirie simbolică. A fost casa noastră timp de patru ani. În timp ce parchez, ştiu că prietena mea o să vrea o relatare detaliată şi e o fiinţă tenace. Cel puţin are reportofonul. Sper că nu va trebui să dau mai multe detalii decât ceea ce s-a spus în timpul interviului.

  — Ana! Te-ai întors!

  Kate stă în living, înconjurată de cărţi. E clar că a studiat pentru examene – e încă îmbrăcată cu pijamaua ei din flanel roz, decorată cu iepuraşi simpatici, cea pe care o rezervă pentru perioadele de după despărţirea de prieteni, pentru diferite boli şi, în general, pentru stări depresive. Se repede la mine şi mă îmbrăţişează viguros.

  — Începeam să-mi fac griji. Mă aşteptam să ajungi mai devreme.

  — Oh, eu cred că am ajuns destul de bine, ţinând cont că interviul s-a prelungit.

  Îi întind reportofonul.

  — Ana, îţi mulţumesc tare mult pentru chestia asta. Îţi rămân datoare, ştiu. Cum a fost? Cum e tipul?

  Oh, nu – Începe Inchiziţia Katherine Kavanagh.

  Mă străduiesc să-i răspund la întrebare. Ce-aş putea să spun?

  — Mă bucur că s-a terminat şi că nu mai trebuie să-l văd din nou. Să ştii că a fost de-a dreptul intimidant.

  Ridic din umeri.

  — E foarte ambiţios, chiar intens… şi tânăr. Foarte tânăr.

  Kate mă priveşte cu inocenţă. Mă încrunt.

  — Nu mai face pe nevinovata. De ce nu mi-ai dat o biografie? M-a făcut să mă simt ca o cretină care nu şi-a făcut temele.

  Kate îşi duce mâna la gură.

  — Vai, Ana, îmi pare rău – nu m-am gândit.

  Pufnesc.

  — În cea mai mare parte a fost curtenitor, formal, uşor cam ţeapăn – ca şi cum ar fi îmbătrânit înainte de vreme. Nu vorbeşte ca un om de douăzeci şi ceva de ani. Şi, până la urmă, câţi ani are?

  — Douăzeci şi şapte. Ana, iartă-mă. Trebuia să-ţi fac instructajul înainte, dar intrasem într-o panică teribilă. Dă-mi reportofonul şi o să-ncep să transcriu interviul.

  — Arăţi mai bine. Ai mâncat supa? întreb, dornică să schimb subiectul

  — Da, şi a fost delicioasă, ca de obicei. Mă simt mult mai bine.

  Îmi zâmbeşte cu recunoştinţă. Mă uit la ceas.

  — Trebuie să plec. Mai am timp să-mi fac orele de serviciu la Clayton's.

  — Ana, o să fii epuizată.

  — Las' c-o să fiu bine. Ne vedem mai târziu.

  Lucrez la Clayton's de când mi-am început studiile la WSU. Este cel mai mare magazin de feronerie din regiunea Portland şi, după patru ani petrecuţi acolo, am ajuns să cunosc câte puţin despre toate produsele aflate la vânzare – deşi, în mod paradoxal, sunt tufa la orice înseamnă bricolaj. Las toate astea în seama tatălui meu.

  Mă bucur că pot să intru în tură, căci îmi oferă ceva la care să mă concentrez, altceva decât Christian Grey. E aglomeraţie în magazin – Începe sezonul de vară şi lumea îşi redecorează locuinţele. Doamna Clayton pare uşurată că mă vede.

  — Ana! Credeam că n-o să ajungi la muncă azi.

  — Întâlnirea a durat mai puţin decât credeam. Pot să fac câteva ore.

  — Sunt încântată că te văd.

  Mă trimite în depozit ca să reaprovizionez rafturile şi, în scurt timp, sarcina încredinţată mă absoarbe.

  Când ajung acasă, mai târziu, Katherine e în faţa laptopului, cu căştile la urechi. Are nasul tot roşu, dar s-a apucat de un articol, aşa că e concentrată şi tastează cu furie. Eu sunt complet sleită, epuizată de lungul drum cu maşina, de interviul chinuitor şi de aglomeraţia de la Clayton's. Mă prăbuşesc pe canapea, cu gândul la eseul pe care-l am de terminat şi la tot ce n-am apucat să studiez azi pentru că am fost blocată cu… el.

  — Ai câteva chestii mişto aici, Ana. Bravo. Nu-mi vine să cred că nu i-ai acceptat propunerea de a-ţi arăta sediul. E evident că voia să mai petreacă ceva timp cu tine.

  Îmi aruncă în trecere o privire întrebătoare.

  Roşesc şi, inexplicabil, inima începe să-mi bată mai repede. Cu siguranţă, nu ăsta era motivul. Voia doar să-mi arate locul ca să pot eu să văd că el era stăpânul a tot ce inspecta acolo. Îmi dau seama că-mi muşc buza şi sper că prietena mea nu bagă de seamă. Dar pare absorbită de transcrierea ei.

  — Auzi, ai luat şi notiţe? întreabă ea.

  — Păi… nu, n-am luat.

  — Nici o problemă. Tot scot un articol excelent din ce am. Păcat că n-avem şi nişte poze originale. Arată bine, nemernicu naibii, este?

  — Cred că da.

  Încerc să par dezinteresată şi cred şi reuşesc.

  — Ei, haide, Ana – nici măcar tu nu poţi rămâne imună la felul cum arată.

  Arcuieşte o sprânceană perfectă spre mine.

  Să dea naiba! Îmi simt obrajii arzând, aşa că îi distrag atenţia măgulind-o, un truc care a reuşit întotdeauna.

  — Probabil că ai fi scos mult mai multe de la el.

  — Mă îndoiesc, Ana. Să fim serioşi – practic, ţi-a oferit un job. Ţinând cont că ţi-am aruncat asta în braţe în ultimul minut, te-ai descurcat foarte bine.

  Se uită la mine meditativ. Mă retrag grăbită în bucătărie.

  — Şi ce crezi cu adevărat despre el?

  La naiba, da' curioasă mai e. De ce n-o lasă baltă? Gândeşte-te la ceva – repede.

  — E foarte motivat, dominant, arogant – te cam sperie, dar e foarte charismatic. Pot să înţeleg de ce fascinează, adaug cu sinceritate, sperând să-i închid cu asta gura odată pentru totdeauna.

  — Tu, fascinată de un bărbat? E o premieră, pufneşte ea.

  Încep să pregătesc un sandvici, ca să nu-mi vadă faţa.

  — De ce-ai vrut să ştii dacă e gay? Apropo, a fost cea mai jenantă întrebare. Îmi venea să intru în pământ de ruşine, iar pe el l-a deranjat.

  Amintirea mă face să mă încrunt.

  — Ori de câte ori apare în paginile revistelor mondene, n-are nici o femeie lângă el.

  — A fost jenant. Întreaga poveste a fost jenantă. Mă bucur că n-o să trebuiască să mai dau ochii cu el vreodată.

  — Oh, Ana, nu se poate să fi fost aşa de rău. Mie mi se pare că e cam în limbă după tine.

  În limbă după mine? Acum Kate e ridicolă.

  — Vrei un sandvici?

  — Te rog.

  N-am mai vorbit despre Christian Grey în seara aia, spre marea mea uşurare. După cină, reuşesc să stau la masă cu Kate şi, în timp ce ea lucrează la articol, eu mă ocup de eseul despre romanul Tess of the d'Urbervilles. La naiba, femeia aia s-a aflat în momentul nepotrivit dintr-un secol nepotrivit. Până când termin, se face miezul nopţii, iar Kate s-a dus de mult la culcare. Mă îndrept şi eu agale spre camera mea, epuizată, dar încântată că am realizat atât de multe pentru o zi de luni.

  Mă cuibăresc în patul alb de fier, mă învelesc cu pătura de la mama, închid ochii şi adorm instantaneu. Visez locuri întunecoase şi pustii, pardoseli albe, reci şi ochi cenuşii.

  Pentru restul săptămânii, mă ocup doar de cursuri şi de slujba de la Clayton's. Kate e şi ea ocupată, alcătuind ultima ediţie a ziarului studenţesc înainte de a fi nevoită să-l cedeze noului redactor-şef, în timp ce toceşte şi pentru examenele finale. Miercuri, e într-o stare mult mai bună şi nu mai trebuie să îndur vederea pijamalelor ei din flanel roz cu prea mulţi iepuraşi. O sun pe mama în Georgia să văd ce mai face, dar şi ca să-i dau prilejul să-mi ureze baftă la examene. Începe să-mi spună despre ultima ei idee cu fabricarea de lumânări – mama e pasionată de iniţierea de noi afaceri. În esenţă, se plictiseşte şi caută ceva cu care să-şi ocupe timpul, dar are capacitatea de concentrare a unui peştişor de acvariu. Săptămâna viitoare o să fie ceva nou. Mă îngrijorează. Sper că nu şi-a ipotecat casa ca să-şi finanţeze ultima întreprindere. Şi sper că Bob – soţul ei relativ nou, dar mult mai vârstnic o ţine sub supraveghere, acum când nu mai sunt eu acolo. Pare să fie mult mai cu picioarele pe pământ decât Soţul Numărul Trei.

  — La tine cum merg treburile, Ana?

  Pentru o clipă, ezit, astfel că acaparez întreaga atenţie a mamei.

  — Sunt bine.

  — Ana? Ai cunoscut pe cineva?

  Uau… cum reuşeşte chestia asta? Entuziasmul din vocea ei e evident.

  — Nu, mamă, nu e nimic. Dac-o să se întâmple, o să fii prima care află.

  — Ana, tu chiar trebuie să ieşi mai mult în lume, iubito. Mă îngrijorezi.

  — Mamă, sunt bine. Ce face Bob?

  Ca de fiecare dată, distragerea atenţiei e cea mai bună tactică.

  Mai târziu, în aceeaşi seară, îl sun pe Ray, tatăl meu vitreg, Soţul Numărul Doi al mamei, omul pe care-l consider tatăl meu şi cel al cărui nume îl port. E o convorbire scurtă. De fapt, nu e atât o convorbire, cât o serie de mormăieli ca răspuns la încercările mele blânde de a-l trage de limbă. Ray nu e un vorbăreţ. Dar e încă viu, urmăreşte la televizor meciurile de fotbal (şi merge la bowling sau la pescuit, iar când nu se duce acolo, face mobilă). Ray este un tâmplar priceput şi motivul pentru care ştiu care e diferenţa dintre un dreptar şi un fierăstrău. Dar, pare să fie bine.

  Vineri seara, Kate şi cu mine discutăm ce să facem în orele care urmează – vrem să luăm o pauză de la învăţat, de la muncă şi de la ziarul studenţesc – când sună soneria. În prag apare bunul meu prieten, José, care a adus o sticlă de şampanie.

  — José! Mă bucur să te văd! îi spun şi îl îmbrăţişez scurt. Intră.

  José este prima persoană pe care am cunoscut-o când am ajuns la WSU şi se vedea cât de pierdută şi singură eram. În ziua aceea, fiecare dintre noi a recunoscut la celălalt un spirit înrudit şi am rămas prieteni de-atunci. Nu numai că împărtăşim un anumit simţ al umorului, dar am mai descoperit că Ray şi José Senior au fost camarazi în aceeaşi unitate militară. Ca urmare, taţii noştri au devenit şi ei buni prieteni.

  José studiază ingineria şi este primul din familia lui care ajunge la colegiu. E al naibii de deştept, dar adevărata lui pasiune este fotografia. José are ochi ca să surprindă o imagine reuşită.

  — Am veşti, spune el şi zâmbeşte larg, cu ochii scânteind.

  — Nu-mi spune… ai reuşit să nu fii dat afară încă o săptămână, îl necăjesc eu, iar el se încruntă jucăuş la mine.

  — Portland Place Gallery îmi va expune fotografiile luna viitoare.

  — Asta-i uluitor – felicitări!

  Încântată pentru el, îl strâng din nou în braţe. Kate îi zâmbeşte şi ea, radioasă.

  — Bravo ţie, José! Ar trebui să bag ştirea asta în ziar. Nimic nu se compară cu modificările editoriale de ultimă oră în seara de vineri, zice, mimând agasarea.

  — Să sărbătorim. Vreau să veniţi la inaugurare.

  José se uită insistent la mine, iar eu roşesc.

  — Amândouă, desigur, adaugă el, privind neliniştit spre Kate.

  José şi cu mine suntem buni prieteni, dar ştiu că în adâncul sufletului său ar vrea să fim mai mult. E drăguţ şi simpatic, dar nu e pentru mine. E mai degrabă fratele pe care nu l-am avut niciodată. Katherine mă tachinează adesea spunându-mi că îmi lipseşte gena „îmi trebuie un prieten”, dar adevărul e că, pur şi simplu, n-am întâlnit pe nimeni care… ei bine, de care să fiu atrasă, deşi o parte din mine tânjeşte după legendarele momente cu genunchi care tremură, inima care sare în gât şi fluturaşii din stomac.

  Uneori mă întreb dacă nu cumva e ceva în neregulă cu mine. Poate că am petrecut prea mult timp în compania eroilor mei din literatura romantică, ceea ce a făcut ca idealurile şi aşteptările mele să fie prea sus. Dar, în realitate, nimeni nu m-a făcut vreodată să mă simt aşa.

  Până foarte de curând, îmi şopteşte Vocea mea interioară, încă timidă. NU! Alung imediat gândul. Nu vreau să merg acolo, mai ales după acel dureros interviu. Sunteţi gay, domnule Grey? Amintirea mă face să tresar. Ştiu că l-am visat în majoritatea nopţilor de atunci, dar asta, fără doar şi poate, ca să-mi alung din minte acea experienţă groaznică.

  Mă uit la José cum desface sticla de şampanie. E înalt şi, îmbrăcat în blugi şi tricou, e numai umeri şi muşchi, piele bronzată, păr negru şi ochi negri, aprinşi. Da, José e un tip hot, dar cred că în sfârşit înţelege mesajul: suntem doar prieteni. Dopul pocneşte zgomotos, iar José se uită la noi şi zâmbeşte.

  Sâmbătă la magazin e un coşmar. Suntem asediaţi de oameni dornici să-şi înfrumuseţeze locuinţele. Soţii Clayton, John şi Patrick – ceilalţi doi angajaţi cu jumătate de normă – şi cu mine suntem asediaţi de clienţi. Dar în jurul prânzului survine un moment de respiro, iar doamna Clayton mă roagă să mă ocup de nişte comenzi în timp ce stau la tejgheaua casei de marcat şi-mi mănânc discret sandviciul. Sunt absorbită de sarcină, verificând numerele din catalog cu obiectele de care avem nevoie şi de articolele pe care le-am comandat, mutându-mi ochii de la registrul de comenzi la ecranul computerului şi înapoi ca să mă asigur că intrările se potrivesc. Apoi, din nu ştiu ce motiv, ridic privirea… şi mă pomenesc acaparată de privirea cenuşie şi îndrăzneaţă a lui Christian Grey, care stă la tejghea, uitându-se lung la mine.

  Atac de cord.

  — Domnişoară Steele. Ce surpriză plăcută!

  Privirea lui e neclintită şi intensă.

  Sfinte Sisoe! Ce naiba caută el aici, cu înfăţişarea asta de pasionat de drumeţii, cu părul răvăşit şi îmbrăcat în puloverul împletit din lână crem, blugi şi bocanci? Am senzaţia că am rămas cu gura căscată şi nu-mi mai pot localiza creierul sau vocea.

  — Domnule Grey, şoptesc, pentru că doar atât reuşesc.

  Pe buzele lui se zăreşte umbra unui zâmbet, iar ochii îi sunt animaţi de umor, de parcă s-ar amuza de cine ştie ce glumă doar de el auzită.

  — Eram prin zonă, spune el în loc de explicaţie. Trebuie să cumpăr nişte lucruri. E o plăcere să te văd din nou, domnişoară Steele.

  Are o voce caldă şi aspră precum ciocolata neagră topită… sau ceva de genul ăsta.

  Îmi scutur capul ca să-mi revin. Inima îmi bate într-un ritm frenetic şi, din cine ştie ce motiv, roşesc înfuriată sub privirea lui neclintită. Sunt teribil de tulburată de faptul că-l văd stând acolo, în faţa mea. Amintirile mele despre el îl defavorizau. Nu e doar arătos – e întruchiparea frumuseţii masculine, vederea lui îţi taie respiraţia şi e aici. În magazinul de feronerie al lui Clayton. Cine-ar fi crezut? în cele din urmă, funcţiile mele cognitive sunt restabilite şi reconectate cu restul corpului meu.

  — Ana. Numele meu este Ana, bâigui eu. Cu ce vă pot fi de folos, domnule Grey?

  Zâmbeşte şi, din nou, e ca şi cum ar cunoaşte doar el nu ştiu ce mare secret. E atât de tulburător. Trăgând aer în piept, adopt faţada profesională de tipul „lucrez aici de mai mulţi ani”. Pot să fac asta.

  — Aş avea nevoie de câteva lucruri. Să începem cu bride de prindere, murmură el, cu o expresie calmă şi amuzată totodată.

  Bride de prindere?

  — Avem de lungimi diferite. Să vă arăt? îngaim, cu o voce moale îşi şovăitoare.

  Revino-ţi Steele.

  O uşoară încruntare umbreşte fruntea de-a dreptul frumoasă a lui Grey.

  — Te rog. După dumneata, domnişoară Steele, zice el.

  Încerc să par nonşalantă când ies de după tejghea, dar de fapt mă concentrez cât pot să nu mă împiedic şi să cad – picioarele mele au căpătat dintr-odată o consistenţă de peltea. Tare mult mă bucur că azi-dimineaţă am hotărât să-mi pun blugii cei mai buni.

  — Sunt la articolele electrice, culoarul opt.

  Vocea mea e parcă prea voioasă. Ridic privirea spre el şi regret aproape imediat. Afurisitul, ce bine arată.

  — După dumneata, murmură el, gesticulând cu mâna cu degete lungi, cu manichiură perfectă.

  Aproape strangulată de inimă – pentru că o simt în gât, cum încearcă să evadeze trecând prin gură – mă îndrept spre unul din culoarele de la raionul de electrice. De ce e în Portland? De ce e aici, la Clayton's? Iar dintr-o părticică minusculă, nu prea folosită, a creierului meu – localizată probabil la baza bulbului rahidian, aproape de locul unde sălăşluieşte subconştientul meu – vine gândul: E aici ca să te vadă. În nici un caz! Alung imediat gândul. De ce ar vrea să mă vadă acest bărbat frumos, puternic, rafinat? Ideea e absurdă şi o gonesc rapid din cap.

  — Sunteţi în Portland cu afaceri? întreb, iar vocea mea are un ton prea înalt, de parcă mi-am prins degetul în uşă sau cam aşa ceva.

  Fir-ar să fie, Ana, încearcă să te calmezi!

  — Eram în vizită la divizia agricolă a WSU. Are sediul în Vancouver. Finanţez în prezent nişte cercetări care se fac acolo privind rotaţia culturilor şi ştiinţa solului, spune el pe un ton serios.

  Vezi? Nu-i aici ca să te găsească, nici vorbă, mă ia în zeflemea Vocea interioară, gălăgioasă, trufaşă şi nemulţumită. Roşesc din pricina gândurilor mele caraghioase şi capricioase.

  — Toate fac parte din planul cu hrănirea planetei? îl tachinez eu.

  — Ceva de genul ăsta, recunoaşte el şi buzele i se curbează într-o jumătate de zâmbet.

  Se uită la sortimentul de bride pe care-l avem în magazin. Ce naiba o fi vrând să facă cu alea? Nu mi-l imaginez deloc reamenajându-şi singur locuinţa. Îşi plimbă degetele pe diferitele produse etalate şi, dintr-un motiv inexplicabil, trebuie să mă uit în altă parte. Se apleacă şi alege un pachet.

  — Astea sunt bune, spuse el cu acel zâmbet atât de trainic.

  — Mai doriţi ceva?

  — Da, aş vrea nişte tapet autocolant.

  Tapet autocolant?

  — Redecoraţi?

  Cuvintele mi-au ieşit din gură înainte să le pot opri. Cu siguranţă că angajează muncitori – sau are personal care îl ajută să decoreze?

  — Nu, nu redecorez, spune el, apoi zâmbeşte superior, iar eu am sentimentul nefiresc că se amuză pe seama mea.

  Sunt chiar aşa de caraghioasă? Arăt caraghioasă?

  — Pe aici, murmur, stingherită. Tapetul autocolant e pe culoarul pentru decoraţiuni.

  — Lucrezi aici de mult?

  Are o voce scăzută şi mă priveşte lung, concentrându-se intens. De ce naiba are efectul ăsta asupra mea? Parcă am paisprezece ani -- stângace, ca întotdeauna, şi nelalocul ei. Privirea înainte, Steele!

  — De patru ani, bâigui în timp ce ajungem la ţinta noastră.

  Nu ştiu ce să fac – mă aplec şi aleg cele două lăţimi de tapet autocolant pe care le avem pe stoc.

  — Am s-o iau pe asta, spune Grey cu glas blând, arătând spre tapetul mai lat, pe care i-l şi dau.

  Degetele noastre se ating foarte scurt, iar curentul e acolo din nou, trecând prin mine de parcă aş fi atins un cablu fără izolaţie. Tresar involuntar, căci îl simt ducându-se în jos până într-un loc întunecos şi neexplorat, în adâncul pântecelui meu. Disperată, bâjbâi în jur ca să-mi recapăt echilibrul.

  — Altceva?

  Am vocea răguşită şi gâfâită. Ochii lui se măresc uşor.

  — Nişte sfoară, cred.

  Vocea lui o reflectă pe a mea, răguşită.

  — Pe aici.

  Aplec capul într-o parte, ca să-mi ascund roşeaţa şi mă îndrept spre culoar.

  — Ce fel de sfoară căutaţi? Avem din fibre sintetice sau naturale… împletită… din sârmă…

  Mă opresc când îi văd expresia şi ochii care i se întunecă. La naiba.

  — O să iau cinci metri de frânghie din fibre naturale, te rog.

  Repede, cu degete tremurătoare, măsor cinci metri cu rigla fixă, conştientă că mă fixează cu privirea lui cenuşie şi fierbinte. Nu îndrăznesc să mă uit la el. Dumnezeule, aş putea oare să mă simt mai intimidată? Scot din buzunarul de la spate al blugilor cuţitul Stanley, tai frânghia şi o încolăcesc frumos înainte să-i fac un nod cu buclă. Printr-un miracol, reuşesc să nu-mi retez vreun deget cu cuţitul.

  — Ai făcut parte din Fetele-Cercetaş? întreabă, buzele lui sculpturale şi senzuale arcuindu-se amuzate.

  Nu te uita la gura lui!

  — Nu mă pasionează activităţile organizate în grup, domnule Grey.

  El îşi arcuieşte o sprânceană.

  — Şi ce te pasionează pe tine, Anastasia? întreabă cu vocea blândă, iar zâmbetul tainic i-a revenit.

  Mă uit la el, incapabilă să răspund. Mă aflu pe nişte plăci tectonice în mişcare. Încearcă să fii cool, Ana, mă imploră, făcând o temenea, Vocea interioară torturată.

  — Cărţile, şoptesc, dar înlăuntru, Vocea interioară ţipă: Tu! Tu mă pasionezi! O plesnesc instantaneu, îngrozită de faptul că psihicul meu are idei care nu sunt deloc de nasul lui.

  — Ce fel de cărţi? zice, lăsându-şi capul într-o parte.

  De ce îl interesează aşa de mult?

  — Oh, ştiţi, cărţi obişnuite. Clasice. Mai ales, literatură britanică.

  Îşi freacă bărbia cu indexul şi cu degetul mare, în timp ce reflectă la răspunsul meu. Sau poate că e doar foarte plictisit şi încearcă s-o ascundă.

  — Mai aveţi nevoie de altceva?

  Trebuie să părăsesc acest subiect – degetele care se plimbă pe faţa aceea sunt ademenitoare.

  — Nu ştiu. Ce mi-ai mai recomanda?

  Ce ţi-aş recomanda? Nici măcar nu ştiu ce vrei să faci.

  — Ca să vă apucaţi de redecorări?

  El dă din cap aprobator, cu ochii însufleţiţi de o scânteie. Roşesc şi privirea îmi rătăceşte spre blugii lui mulaţi.

  — O salopetă, răspund şi îmi dau seama că nu mai controlez ce-mi iese din gură.

  Ridică o sprânceană, din nou amuzat.

  — Doar nu vreţi să vă distrugeţi îmbrăcămintea.

  Arăt, vag, în direcţia blugilor.

  — Păi, nu mai bine îi dau jos?

  Zâmbeşte superior.

  — Ăă.

  Simt cum obrajii mi se colorează iar. Trebuie să fie de culoarea Manifestului Comunist. Opreşte-te din vorbit Opreşte-te imediat din vorbit.

  — O să-mi iau nişte salopete. Doamne fereşte să-mi stric vreun obiect de îmbrăcăminte, spune el sec.

  Încerc să scap de imaginea nepoftită a individului fără pantaloni.

  — Mai aveţi nevoie de ceva? rostesc piţigăiat în timp ce-i întind salopetele albastre.

  Îmi ignoră întrebarea.

  — Cum merge lucrul la articol?

  În sfârşit îmi pune o întrebare uşoară, departe de toate insinuările şi replicile derutante cu dublu sens… o întrebare la care pot să răspund. O înhaţ strâns cu ambele mâini, de parcă ar fi un colac de salvare, şi aleg varianta sinceră.

  — Nu eu îl scriu, ci Katherine. Domnişoara Kavanagh. Colega mea de cameră, ea e scriitoarea. E foarte mulţumită de el. Este redactorul-şef al ziarului şi a fost distrusă că n-a putut să realizeze interviul în persoană.

  Am senzaţia că am ieşit de sub apă pentru o gură de aer – în sfârşit, un subiect de conversaţie normal.

  — Singura ei problemă e că nu are nici o poză originală cu dumneavoastră.

  — Ce fel de fotografii vrea?

  OK. Nu am luat în calcul acest răspuns. Clatin din cap, pentru că pur şi simplu nu ştiu.

  — Păi, sunt prin zonă. Mâine, poate…

  — Aţi fi dispus să veniţi la o şedinţă foto?

  Vocea mi s-a piţigăiat din nou. Kate va fi în al nouălea cer dacă-mi iese chestia asta. Şi s-ar putea să-l vezi mâine din nou, îmi şopteşte seducător locul ăla întunecat de la baza creierului. Alung gândul – dintre toate gândurile caraghioase, ridicole…

  — Kate va fi încântată… dacă reuşim să găsim un fotograf.

  Sunt atât de mulţumită, încât îi zâmbesc larg. Gura i se întredeschide, ca şi cum ar lua brusc o gură de aer, şi clipeşte. Pentru o fracţiune de secundă, pare cumva pierdut, iar axa Pământului se mişcă uşor, plăcile tectonice deplasându-se într-o nouă poziţie.

  Vai de mine! Privirea pierdută a lui Christian Grey.

  — Dă-mi de ştire cum rămâne pentru mâine.

  Duce mâna la buzunarul de la spate şi scoate portofelul.

  — Uite cartea mea de vizită. Am trecut acolo numărul de mobil. Va trebui să suni înainte de zece dimineaţa.

  — În regulă.

  Îi adresez un zâmbet larg.

  — Kate va fi entuziasmată.

  — Ana!

  Paul apare la celălalt capăt al culoarului. Este fratele mai mic al domnului Clayton. Auzisem că a venit acasă din Princeton, dar nu mă aşteptam să-l văd azi.

  — Ăă, scuzaţi-mă o clipă, domnule Grey.

  Grey se încruntă când mă uit în altă parte.

  Paul a fost întotdeauna un bun amic, iar în acest moment straniu pe care-l trăiesc cu acest individ bogat, puternic, atrăgător până la Dumnezeu şi înapoi şi maniac al controlului, pe nume Grey, e minunat să pot vorbi cu un om normal. Paul mă strânge tare în braţe, luându-mă prin surprindere.

  — Ana, bună, mă bucur tare mult să te văd! izbucneşte el.

  — Salut, Paul, ce mai faci? Ai venit acasă pentru ziua fratelui tău?

  — Da. Arăţi bine, Ana, tare bine.

  Rânjeşte în timp ce mă examinează. Apoi îmi dă drumul, dar îşi păstrează braţul aşezat protector pe umărul meu. Mă foiesc de pe un picior pe celălalt, stânjenită. Mă bucur să-l văd pe Paul, dar întotdeauna se poartă mai familiar decât e cazul.

  Când ridic privirea spre Christian Grey, văd că ne urmăreşte ca un şoim, cu ochii mijiţi şi meditativ, gura lui fiind o linie dură, impasibilă. S-a transformat din clientul neobişnuit de prietenos în altcineva – cineva rece şi distant.

  — Paul, sunt cu un client. Cineva pe care ar trebui să-l cunoşti, spun, încercând să împrăştii contradicţia pe care o sesizez în expresia lui Grey.

  Îl trag pe Paul după mine ca să le fac cunoştinţă, iar cei doi se măsoară reciproc. Dintr-odată, atmosfera a devenit glacială.

  — Ăă, Paul, dânsul e Christian Grey. Domnule Grey, el e Paul Clayton. Fratele lui e proprietarul magazinului.

  Şi, dintr-un motiv iraţional, simt nevoia să dau mai multe explicaţii.

  — Îl cunosc pe Paul de când am început să lucrez aici, deşi nu ne vedem aşa de des. S-a întors de la Princeton, unde studiază managementul afacerilor.

  Am început să trăncănesc… Opreşte-te imediat!

  — Domnule Clayton.

  Grey întinde mâna, cu o expresie insondabilă.

  — Domnule Grey, îi răspunde Paul la strângerea de mână. Ia stai… doar nu sunteţi acel Christian Grey! De la Grey Enterprises Holding?

  Din morocănos, Paul devine mut de admiraţie în mai puţin de o nanosecundă. Grey îi oferă un zâmbet politicos, care nu ajunge la privire.

  — Uau… vă pot ajuta cu ceva din magazinul nostru?

  — Anastasia s-a ocupat deja, domnule Clayton. A fost foarte amabilă.

  Expresia lui a rămas impasibilă, dar cuvintele… e ca şi cum ar spune cu totul altceva. E derutant.

  — Foarte bine, răspunde Paul. Vorbim mai târziu, Ana.

  — Sigur, Paul.

  Îl văd dispărând spre depozit.

  — Mai doriţi ceva, domnule Grey?

  — Doar astea.

  Are tonul reţinut şi calm. Fir-ar să fie… l-am ofensat cu ceva? Trag aer în piept, mă întorc şi mă îndrept spre casa de marcat. Care e problema lui?

  Marchez frânghia, salopeta, tapetul autocolant şi bridele de prindere.

  — Vă costă patruzeci şi trei de dolari, vă rog.

  Ridic privirea spre Grey şi îmi doresc să n-o fi făcut. Mă priveşte cu atenţie, absorbit. E tulburător.

  — Doriţi o pungă? întreb când îi iau cârdul de credit.

  — Te rog, Anastasia.

  Limba lui parcă îmi dezmiardă numele şi inima mea o ia din nou la galop. Abia mai respir. Îi pun grăbită cumpărăturile într-o pungă de plastic.

  — Mă suni dacă vrei să vin la şedinţa foto?

  Iar s-a transformat în omul de afaceri. Dau din cap aprobativ, rămasă din nou fără grai, şi îi înapoiez cârdul de credit.

  — Bun. Atunci, pe mâine, poate. Dă să plece, apoi se opreşte. Oh… şi Anastasia, mă bucur că domnişoara Kavanagh n-a putut să vină la interviu. Zâmbeşte, după care iese cu hotărâre reînnoită din magazin, cu punga de plastic atârnată pe umăr, lăsându-mă ca pe o masă tremurândă de hormoni feminini atinşi de turbare. Mă holbez câteva minute la uşa închisă pe care tocmai a ieşit, înainte să revin pe planeta Pământ.

  OK.. Îmi place de el. Iată, am recunoscut-o faţă de mine însămi. Nu mă mai pot ascunde de propriile mele sentimente. Nu m-am mai simţit niciodată aşa. Îl găsesc atrăgător, foarte atrăgător. Dar e o cauză pierdută, ştiu, şi oftez cu un regret dulce-amar. A fost doar o coincidenţă, venirea asta a lui aici. Totuşi, fără îndoială, pot să-l admir de la depărtare. Nu poate ieşi nimic rău din asta. Şi dacă găsesc un fotograf, mâine pot să-l admir cu şi mai multă seriozitate. Îmi muşc buza şi mă pomenesc rânjind ca o şcolăriţă. Trebuie să o sun pe Kate şi să organizez o şedinţă foto.

  Capitolul 3

  Kate e extaziată.

  — Dar ce căuta la Clayton's?

  Curiozitatea ei răzbate prin telefon. Sunt într-un cotlon al depozitului, încercând să-mi păstrez vocea cât mai nepăsătoare.

  — Era prin zonă.

  — Eu cred că asta e o coincidenţă uriaşă, Ana. Nu ţi se pare că a venit acolo ca să te vadă?

  Perspectiva îmi face inima să-mi bată mai repede, dar e o bucurie de scurtă durată. Realitatea sumbră şi dezamăgitoare e că omul s-a aflat acolo cu treabă.

  — A venit să viziteze secţia de agronomie a universităţii. Finanţează nu ştiu ce fel de cercetări acolo, bâigui eu.

  — Ei, da. A dat facultăţii un grant de două milioane şi jumătate de dolari.

  Uau.

  — De unde ştii?

  — Ana, sunt jurnalist, şi am scris şi un profil al tipului ăstuia. E treaba mea să ştiu acest lucru.

  — OK, Caria Bernstein, păstrează-ţi cumpătul. Deci, vrei pozele astea?

  — Bineînţeles că le vreau. Întrebarea e, cine-o să le facă şi unde.

  — Am putea să-l întrebăm pe el unde. Zice că s-a cazat în zonă.

  — Poţi să-l contactezi?

  — Am numărul lui de mobil.

  Kate scoate un suspin de surprindere.

  — Cel mai bogat, cel mai evaziv, cel mai enigmatic burlac din statul Washington tocmai ţi-a dat numărul lui de mobil?

  — Ăă… da.

  — Ana! Te place. Nu încape nici o îndoială.

  Kate are un ton autoritar.

  — Kate, doar încearcă să fie drăguţ.

  Dar chiar în timp ce rostesc cuvintele, ştiu că nu-i adevărat – Christian Grey nu face pe drăguţul. Politicos, poate. Şi o voce mică îmi şopteşte: Poate că are dreptate Kate. Simt mâncărimi pe pielea capului la ideea că poate, doar poate, mă place. În definitiv, a zis că s-a bucurat că prietena mea nu i-a luat interviul. Îmi cuprind corpul cu braţele, stăpânită de o bucurie liniştită, legănându-mă într-o parte şi-n alta, nutrind posibilitatea ca el să mă placă. Kate mă readuce în prezent.

  — Nu ştiu cine o să facă pozele. Levi, fotograful nostru, nu poate. E plecat acasă, în Idaho Falls, tot weekendul. O să se oftice că a ratat oportunitatea de a-l fotografia pe unul dintre întreprinzătorii de frunte ai Americii.

  — Hmm… Ce zici de José?

  — Excelentă idee! întreabă-l – pentru tine, face orice. Apoi sună-l pe Grey şi află unde vrea să ne ducem.

  Kate e enervant de arogantă faţă de José.

  — Cred că ar trebui să-l suni tu.

  — Pe cine, pe José? pufneşte zeflemitor Kate.

  — Nu, pe Grey.

  — Ana, tu eşti aia cu relaţia.

  — Relaţia? ţip eu la ea, vocea mea urcând câteva octave. Abia dacă-l cunosc pe omul ăsta.

  — Măcar v-aţi cunoscut, spune ea cu amărăciune. Şi se pare că vrea să te cunoască mai bine. Ana, nu trebuie decât să-l suni, se răsteşte ea şi închide.

  Uneori, atâta-i place să facă pe şefa! Mă uit încruntată la mobil şi scot limba la el.

  Abia apuc să-i las un SMS lui José când Paul intră în depozit, căutând nişte şmirghel.

  — Suntem puţin cam aglomeraţi în magazin, Ana, spune el, fără să fie sarcastic.

  — Mda, ăă, scuze, bâigui eu şi mă întorc să plec.

  — Ia zi, cum se face că-l cunoşti pe Christian Grey?

  Vocea lui Paul e neconvingător de nonşalantă.

  — A trebuit să-i iau un interviu pentru ziarul studenţesc. Kate a fost bolnavă.

  Ridic din umeri, încercând să mă prefac nepăsătoare şi nereuşind mai bine ca el.

  — Christian Grey în prăvălia Clayton's. Cine-ar fi crezut?

  Paul pufneşte, uluit. Clatină din cap, de parcă ar vrea să-şi limpezească gândurile.

  — În fine, vrei să ieşi în oraş în seara asta, să bem sau să mâncăm ceva?

  Ori de câte ori vine acasă, mă invită în oraş, iar eu îl refuz de fiecare dată. E ca un ritual. N-am considerat niciodată că e o idee bună să ieşi cu fratele patronului şi, în plus, Paul e un tip simpatic din categoria „tânărul american tipic, de la tine din cartier”, dar nu e nici pe departe un erou literar, oricât ţi-ai forţa imaginaţia. Dar Grey este? mă întreabă Vocea interioară, cu sprânceana ridicată întrebător. O plesnesc peste bot.

  — Nu aveţi o cină în familie sau ceva de genul ăsta pentru fratele tău?

  — Aia e mâine.

  — Poate altă dată, Paul. Trebuie să tocesc în noaptea asta. Mă aşteaptă examenele finale săptămâna viitoare.

  — Ana, într-una din zilele astea, o să spui da.

  Zâmbeşte în timp ce eu evadez către magazin.

  — Dar eu pozez locuri, Ana, nu oameni, protestează José.

  — José, te rog! îl implor eu.

  Mă plimb ca leul în cuşcă prin apartament, ţinând telefonul la ureche şi privind pe fereastră la lumina difuză a serii.

  — Dă-mi telefonul. Kate îmi ia aparatul, aruncându-şi peste umăr părul blond-roşcat, mătăsos.

  — Uite care-i treaba, José Rodriguez, dacă vrei ca ziarul nostru să scrie despre inaugurarea expoziţiei tale, o să faci şedinţa asta cu noi mâine, capiche?

  Kate poate fi teribil de dură.

  — Bun. Ana o să te sune când o să ştim locul şi ora. Ne vedem mâine.

  Închide clapeta telefonului.

  — Rezolvat, Tot ce mai avem nevoie e să decidem unde şi când. Sună-l. Îmi întinde telefonul. Simt că mi se strânge stomacul. Sună-l pe Grey, acum!

  Mă uit urât la ea şi duc mâna la buzunarul de la spate ca să-i caut cartea de vizită. Trag adânc aer în piept, ca să mă calmez şi, cu degete tremurânde, formez numărul.

  Răspunde la al doilea apel. Are un ton reţinut, calm şi rece.

  — Grey.

  — Ăă… domnul Grey? Anastasia Steele la telefon.

  Nu-mi mai recunosc vocea, atât sunt de agitată. Urmează o pauză scurtă. Înlăuntrul meu, tremur.

  — Domnişoară Steele! Ce bine-mi pare să vă aud.

  Vocea lui s-a schimbat. E surprins şi sună atât de… cald – seducător chiar. Respiraţia mi se poticneşte şi roşesc. Subit, sunt conştientă că prietena mea, Kate Kavanagh, se zgâieşte la mine, cu gura deschisă, iar eu mă grăbesc să ajung în bucătărie, ca să scap de nedorita ei privire cercetătoare.

  — Ăă – am dori să punem în practică ideea cu şedinţa foto pentru articol.

  Respiră, Ana, respiră. Plămânii mei trag la repezeală o gură de aer.

  — Mâine, dacă e în regulă. Unde ar fi convenabil pentru dumneavoastră, domnule?

  Aproape că-i pot auzi zâmbetul ca de sfinx prin telefon.

  — Sunt cazat la hotelul Heathman din Portland. Să zicem la nouă jumătate, mâine-dimineaţă?

  — OK, ne vedem acolo.

  Debordez şi abia mai respir de bucurie – zici că-s un copil, nu o femeie matură, care are drept de vot şi dreptul legal să consume alcool în statul Washington.

  — Aştept cu nerăbdare să ne vedem, domnişoară Steele. Vizualizez scânteierea malefică din ochii lui. Cum poate să încarce cele opt cuvinte mărunte de o promisiune atât de îmbietoare? închid telefonul. Kate e în bucătărie şi se holbează la mine cu o expresie de consternare completă şi desăvârşită.

  — Anastasia Rose Steele. Îţi place de el! Niciodată nu te-am văzut atât de… de… tulburată de cineva. Tu chiar te-ai înroşit la faţă.

  — OK, Kate, tu ştii că mi se întâmplă să roşesc uneori. La mine e boală profesională. Nu fi ridicolă, adaug eu, sec.

  Ea clipeşte la mine surprinsă – foarte rar am accese de furie – şi imediat mă domolesc.

  — Îl găsesc doar… intimidant, atâta tot.

  — Heathman, se potriveşte, murmură Kate. O să-l sun pe manager şi-o să negociez un spaţiu pentru şedinţă.

  — Eu pregătesc ceva pentru cină. După care trebuie să învăţ.

  Nu reuşesc să-mi ascund iritarea pe care mi-a provocat-o, în timp ce deschid unul dintre dulapuri ca să pregătesc cina.

  Noaptea nu am stare, mă răsucesc şi mă zvârcolesc, visând la ochi cenuşii, de culoarea fumului, la salopete, picioare lungi, degete lungi şi locuri foarte întunecate, neexplorate. Mă trezesc de două ori, cu inima bătând să-mi sară din piept. Oh, dacă dorm aşa puţin, mâine o să arăt minunat, mă dojenesc. Trag câţiva pumni în pernă şi Încerc să mă liniştesc.

  Hotelul Heathman este situat chiar în inima zonei centrale a Portlandului. Edificiul impresionant din piatră brună a fost definitivat la ţanc pentru marele crah de la sfârşitul anilor 1920. José, Travis şi cu mine mergem cu broscuţa mea, iar Kate e cu CLK-ul ei, dat fiind că nu am încăput toţi la mine. Travis e prietenul şi asistentul lui José, cooptat ca să ajute la lumini. Kate a reuşit să obţină permisiunea de a folosi gratuit în dimineaţa aceea o cameră a hotelului, în schimbul unei menţiuni în articol. Când a explicat la recepţie că urmează să-l fotografiem pe Christian Grey, CEO, oferta a fost imediat îmbunătăţită la un apartament. Totuşi, doar un apartament obişnuit, pentru că se pare că domnul Grey îl ocupă deja pe cel mai mare din clădire. Un executiv de la marketing, excesiv de zelos, îşi face apariţia – e teribil de tânăr şi foarte agitat din nu ştiu ce motiv. Bănuiesc că frumuseţea ţi stilul autoritar al lui Kate îl dezarmează, pentru că e ca plastilina în mâinile ei. Camerele sunt elegante, de un bun-gust reţinut.

  E nouă. Avem o jumătate de oră ca să aranjăm decorul. Kate e în mare vervă.

  — José, cred că o să folosim peretele ăla drept fundal, eşti de acord?

  Nu aşteaptă răspunsul acestuia.

  — Travis, eliberează scaunele. Ana, poţi să ceri la recepţie să ne aducă nişte răcoritoare? Şi dă-i de veste lui Grey că suntem aici.

  Da, şefa. Tare autoritară mai e. Îmi dau ochii peste cap, dar fac ce mi s-a cerut.

  După o jumătate de oră, Christian Grey intră în apartamentul nostru.

  Oau! E îmbrăcat într-o cămaşă albă, descheiată la guler, şi pantaloni din flanel cenuşiu, care-i atârnă pe şolduri. Părul dezordonat e încă ud de la duş. Mi se usucă gura uitându-mă la el… e al naibii de sexy. Grey este urmat în apartament de un bărbat care pare să aibă în jur de treizeci şi cinci de ani, tuns scurt şi cu o barbă de o zi, într-un costum negru elegant şi cravată. Stă tăcut într-un colţ. Ochii lui căprui ne urmăresc impasibili.

  — Domnişoară Steele, ne întâlnim din nou.

  Grey întinde mâna, iar eu i-o scutur, clipind cu repeziciune. Of, Doamne… e de-a dreptul… Când îi ating palma, simt cum trece prin mine curentul acela delicios, mă aprinde şi mă face să roşesc, şi sunt sigur că respiraţia mea întretăiată poate fi auzită.

  — Domnule Grey, ea este Katherine Kavanagh, bâigui eu, arătând cu mâna spre Kate, care vine în întâmpinare, privindu-l drept în ochi.

  — Domnişoara Kavanagh cea tenace. Ce mai faceţi? îi oferă un mic zâmbet, părând sincer amuzat. Sper că v-aţi revenit, Anastasia mi-a spus că nu v-aţi simţit prea bine săptămâna trecută.

  — Mi-e mai bine, mulţumesc, domnule Grey.

  Îi scutură mâna cu fermitate, fără să clipească. Îmi aduc aminte că prietena mea a învăţat la cele mai bune şcoli particulare din statul Washington. Ai ei au bani, iar ea a crescut încrezătoare în sine, sigură de locul ei în lume. Nu acceptă nimic din ce nu-i convine. Eu o admir fără rezerve.

  — Vă mulţumesc că v-aţi făcut timp pentru şedinţa asta foto, zice Kate, adresându-i un zâmbet politicos, profesional.

  — E o plăcere pentru mine, răspunde el, întorcându-şi privirea spre mine, iar eu roşesc din nou.

  La naiba!

  — El e José Rodriguez, fotograful nostru, spun, zâmbindu-i larg lui José, care îmi răspunde cu un zâmbet afectuos.

  Căldura din privire îi dispare subit când se uită la Grey.

  — Domnule Grey, zice, salutând din cap.

  — Domnule Rodriguez.

  Şi expresia lui Grey se schimbă în timp ce-l cântăreşte pe José.

  — Unde vreţi să stau? îl întreabă Grey.

  Tonul lui devine vag ameninţător. Dar Katherine nu e dispusă „ă-l lase pe José să conducă ostilităţile.

  — Domnule Grey… sunteţi, vă rog, amabil să staţi aici? Aveţi grijă la cablurile electrice. Pe urmă o să facem câteva şi din picioare.

  Îl îndrumă spre un scaun lipit de perete.

  Travis aprinde luminile, orbindu-l pentru moment pe Grey, şi bâiguie o scuză. Apoi Travis şi cu mine stăm în spate şi îl urmărim pe José în acţiune. Face câteva poze ţinând aparatul în mâini, rugându-l pe Grey să se întoarcă într-o parte, apoi în alta, să-şi mişte braţul, apoi să-l lase din nou jos. Trecând la trepied, José mai face câteva fotografii, în vreme ce Grey stă şi pozează, răbdător şi natural, timp de aproape douăzeci de minute. Dorinţa mi s-a îndeplinit: pot să stau şi să-l admir pe Grey de la o distanţă nu prea mare. De două ori ochii ni se întâlnesc şi trebuie să fac un efort ca să mă desprind de privirea lui tulbure.

  — Ajunge cu pozele de pe scaun.

  Katherine intră din nou în acţiune.

  — În picioare, domnule Grey? îl întreabă.

  El se ridică, iar Travis se grăbeşte să îndepărteze scaunul. Obturatorul Nikonului lui José începe din nou să păcăne.

  — Cred că avem destule, anunţă José după cinci minute.

  — Excelent, spune Kate. Vă mulţumim încă o dată, domnule Grey.

  Îi strânge mâna, aşa cum face şi José.

  — Aştept cu nerăbdare să citesc articolul, domnişoară Kavanagh, murmură Grey şi se întoarce spre mine, stând lângă uşă. Vrei să faci câţiva paşi cu mine, domnişoară Steele? întreabă el.

  — Desigur, spun, complet dată peste cap.

  Mă uit neliniştită la Kate, care ridică din umeri. Observ că José, în spatele ei, se uită urât.

  — La revedere, tuturor, spune Grey, deschizând uşa şi dându-se la o parte ca să mă lase să ies prima.

  Fir-ar… ce mai e şi asta? Ce vrea? Mă opresc pe coridor, foindu-mă agitată în timp ce Grey iese din cameră, urmat de domnul Tuns Scurt în costumul lui elegant.

  — Te sun eu, Taylor, murmură el către Tuns Scurt.

  Taylor o ia înapoi pe coridor, iar Grey îşi întoarce privirea cenuşie, arzătoare spre mine. Fir-ar… am făcut ceva naşpa?

  — M-am întrebat dacă ai fi de acord să bei o cafea cu mine în dimineaţa asta.

  Inima îmi ajunge brusc drept în gură. O invitaţie în oraş? Christian Grey m-a invitat în oraş. Te întreabă dacă vrei să bei o cafea cu el. Poate crede că încă nu te-ai trezit bine, îmi scânceşte Vocea interioară, care are iar chef de zeflemea. Îmi dreg glasul şi încerc să-mi controlez nervozitatea.

  — Trebuie să-i duc cu maşina acasă, încerc eu să mă scuz, frângându-mi mâinile, agitată.

  — Taylor! strigă el, făcându-mă să tresar.

  Taylor, care se retrăsese undeva pe coridor, se întoarce şi se îndreaptă spre noi.

  — La universitate trebuie să-i duci? întreabă Grey, cu o voce blândă şi întrebătoare.

  Aprob dând din cap, prea uluită ca să vorbesc.

  — Uite, îi duce Taylor. E şoferul meu. Avem un 4x4 cu noi, aşa că o să încapă şi echipamentul.

  — Domnule Grey? întreabă Taylor când ajunge la noi, nelăsând să se citească nimic în expresia lui.

  — Te rog, poţi să-i duci acasă pe fotograf, pe asistent şi pe domnişoara Kavanagh?

  — Desigur, domnule Grey, răspunde Taylor.

  — Aşa. Acum, poţi să vii cu mine la cafea?

  Grey zâmbeşte ca şi cum am fi bătut deja palma.

  Eu mă încrunt.

  — Păi – domnule Grey, ăă – e chiar… uitaţi, nu e nevoie ca Taylor să-i ducă acasă.

  Arunc o privire la Taylor, care rămâne impasibil cu stoicism.

  — O să fac schimb de maşini cu Kate, dacă-mi daţi un minut.

  Pe faţa lui Grey se aşterne un zâmbet orbitor, nereţinut, firesc, splendid, care lasă să i se vadă toţi dinţii. Mamăă… Deschide uşa apartamentului, ca să pot intra. Eu îl ocolesc şi-o găsesc pe Katherine într-o discuţie aprinsă cu José.

  — Ana, eu cred că nu mai încape nici o îndoială: omul ăsta te place, spune ea fără nici un preambul.

  José se uită urât la mine, dezaprobator.

  — Dar nu am încredere în el, adaugă ea.

  Ridic mâna şi sper c-o să se oprească din vorbit. Prin nu ştiu ce miracol, chiar se opreşte.

  — Kate, dacă ţi-o dau pe Wanda, îmi dai maşina ta?

  — De ce?

  — Christian Grey m-a invitat la o cafea cu el.

  Kate rămâne, cu gura căscată. Kate rămasă fără grai! Savurez momentul. Mă înşfacă de braţ şi mă târăşte în dormitor, care e separat de livingul apartamentului.

  — Ana, omul ăsta are ceva.

  Tonul ei e încărcat de avertismente.

  — Arată nemaipomenit, nu zic nu, dar cred că e periculos. Mai Ales pentru cineva ca tine.

  — Cum adică, cineva ca mine? cer eu să ştiu, ofensată.

  — O inocentă ca tine, Ana. Ştii la ce mă refer, spune ea, uşor Iritată, iar eu roşesc.

  — Kate, e doar o cafea. Încep examenele săptămâna viitoare şi trebuie să învăţ, aşa că n-o să stau mult.

  Îşi ţuguie buzele ca şi cum ar reflecta la solicitarea mea. În sfârşit, „coate cheile maşinii din buzunar şi mi le dă. Eu i le dau pe ale mele.

  — Ne vedem mai încolo. Nu sta mult, că trimit echipa de salvare după tine.

  — Mulţumesc, îi zic şi o îmbrăţişez.

  Ies din apartament şi-l găsesc pe Christian Grey aşteptându-mă rezemat de perete, arătând ca un model masculin care pozează pentru cine ştie ce revistă glossy de calitate.

  — OK, hai la cafea, murmur, înroşindu-mă ca sfecla.

  El zâmbeşte larg.

  — După dumneata, domnişoară Steele.

  Se desprinde de perete şi ţine mâinile întinse ca să mă invite să o iau înainte. Eu o iau pe coridor, cu genunchii tremurând, stomacul plin de fluturi şi inima ajunsă în gură şi bătând un ritm dramatic, sincopat. O să beau o cafea cu Christian Grey: iar mie nu-mi place cafeaua deloc.

  Mergem împreună pe coridorul larg al hotelului până la lifturi. Ce ar trebui să-i spun? Dintr-odată, îmi simt mintea paralizată de anxietate. Despre ce-o să vorbim? Ce mama naibii am eu în comun cu el? Vocea lui blândă şi caldă mă scoate brusc din reverie.

  — De cât timp o cunoşti pe Katherine Kavanagh?

  O, iată o întrebare simplă pentru început.

  — Din primul an de facultate. Suntem prietene bune.

  — Hmm, replică el evaziv.

  La ce s-o fi gândind?

  La lifturi, apasă butonul de chemare, iar soneria sună aproape imediat. Uşile glisante se deschid, lăsând vederii doi tineri care se îmbrăţişau cu pasiune înăuntru. Surprinşi şi stânjeniţi, cei doi se separă subit, privind cu vinovăţie în orice altă direcţie în afară de a noastră. Grey şi cu mine păşim în ascensor.

  Mă chinui să-mi păstrez o expresie serioasă, aşa că mă uit în jos, simţind cum obrajii mi se îmbujorează. Când ridic privirea spre Grey, văd că are o umbră de zâmbet pe buze, dar e foarte greu de sesizat. Cei doi tineri nu spun nimic, aşa încât coborâm până la parter într-o tăcere stingheră. Nu se aude nici măcar muzica neutră, prezentă de obicei în difuzoarele lifturilor, care să ne distragă atenţia.

  Uşile se deschid şi, spre marea mea surprindere, Grey îmi ia mâna, prinzând-o cu degetele lui lungi şi reci. Mă simt străbătută de un curent, iar pulsul, şi aşa peste limitele normale, îmi creşte şi mai mult. În timp ce mă conduce afară din lift, auzim cum cei doi tineri din spatele nostru chicotesc pe înfundate. Grey zâmbeşte larg.

  — Care-i treaba cu lifturile? murmură el.

  Traversăm foaierul spaţios şi aglomerat al hotelului, îndreptându-ne spre ieşire, dar Grey evită uşa turnantă şi mă întreb dacă procedează astfel ca să nu-mi dea drumul la mână.

  Afară, e o duminică blândă, de mai. Soarele e strălucitor, Iar traficul e lejer. Grey o ia la stânga şi merge până la colţ, unde aşteptăm să se facă verde la trecerea de pietoni. Continuă să mă ţină de mână. Merg pe stradă şi Christian Grey mă ţine de mână. Nimeni nu m-a ţinut vreodată de mână. Mă simt ameţită şi mă furnică peste tot. Încerc să-mi înăbuş rânjetul ridicol care ameninţă să-mi separe faţa în două. Încearcă să te calmezi, Ana, mă imploră Vocea interioară. Omuleţul verde apare şi pornim din loc.

  Mergem patru cvartale înainte să ajungem la Portland Coffee House, unde Grey îmi dă drumul la mână ca să-mi ţină uşa la intrare.

  — Ce-ar fi să alegi o masă până iau eu băuturile? Ce-ai vrea să bei? întreabă el, politicos ca întotdeauna.

  — Păi, o să vreau… ăă – ceai English Breakfast, cu plicul separat.

  Ridică din sprâncene.

  — Nu vrei cafea?

  — Nu mă dau în vânt după cafea.

  El zâmbeşte.

  — OK, cu plicul separat. Zahăr?

  Pentru o clipă, rămân înmărmurită, crezând că e o formulă de alint1, dar din fericire Vocea interioară intervine cu buzele ţuguiate: Nu, prostănaco – vrei zahăr la ceai?

  — Nu, mulţumesc.

  Cobor privirea la degetele mele înnodate.

  — Ceva de mâncare?

  — Nu, mulţumesc, zic, clătinând din cap în timp ce el se duce la bar.

  Mă uit pe furiş la el pe sub gene în timp ce stă la coadă aşteptând să comande. Aş putea să mă uit la el cât e ziulica de lungă… e înalt, lat în umeri şi zvelt, şi felul cum îi stau pantalonii ăia pe şolduri… Mamăă. O dată sau de două ori îşi trece degetele lungi şi graţioase prin părul care, deşi uscat între timp, tot ciufulit îi stă. Hmm… Mi-ar plăcea să fac asta. Gândul îmi apare în minte şi simt cum îmi ia foc faţa. Îmi muşc buza şi mă uit din nou în jos – nu-mi place unde se îndreaptă gândurile mele năbădăioase.

  — La ce te gândeşti?

  Grey s-a întors, luându-mă prin surprindere.

  Mă fac stacojie. Tocmai mă gândeam cum ar fi să-ţi ciufulesc pârul cu degetele şi mă întrebam dacă ar fi moale la atingere. Clatin din cap. El aduce o tavă, pe care o pune pe măsuţa rotundă, cu placaj de mesteacăn. Îmi dă o ceaşcă şi o farfurioară, un ceainic mic şi o altă farfurioară pe care se găseşte doar pliculeţul de ceai cu eticheta twinnings english breakfast – preferatul meu. El şi-a luat o cafea care are un minunat model în formă de frunză imprimat în lapte. Cum naiba s-o fi făcând asta? mă întreb într-o doară. Şi-a mai luat şi o brioşă cu afine. Pune tava într-o parte şi se aşază vizavi de mine, încrucişându-şi picioarele lungi. Pare să se simtă atât de confortabil, atât de în largul lui cu propriul său corp, încât îl invidiez. Uită-te la mine, nătângă şi neîndemânatică, abia reuşind să ajung din punctul A în punctul B fără să cad pe burtă.

  — Şi la ce zici că te gândeşti? mă întreabă el.

  — Ăsta e ceaiul meu preferat.

  Glasul mi-e liniştit şi uşor răguşit. Nu pot să cred că stau faţă în faţă cu Christian Grey într-o cafenea din Portland. Se încruntă. Ştie că ascund ceva. Las plicul de ceai în ceainic şi aproape imediat îl scot de-acolo cu linguriţa. În timp ce eu pun pliculeţul ud pe farfurioară, el lasă capul într-o parte şi se uită întrebător la mine.

  — Îmi place ceaiul negru şi slab, bâigui în loc de explicaţie.

  — Înţeleg. E iubitul tău?

  Hopaa… Ce?

  — Cine?

  — Fotograful. José Rodriguez.

  Râd, cu nervozitate, dar curioasă. Ce i-o fi dat impresia asta?

  — Nu. José e un bun amic, atâta tot. De ce ai crezut că mi-e Iubit?

  — Felul cum i-ai zâmbit şi felul cum ţi-a răspuns.

  Privirea lui o susţine pe-a mea. E atât de tulburător. Vreau să mă uit în altă parte, dar sunt prinsă – vrăjită.

  — Mi-e mai mult ca o rudă, şoptesc.

  Grey dă din cap aprobativ, aparent mulţumit de răspuns, şi se uită în jos la brioşă. Degetele lui lungi desfac ambalajul, iar eu privesc, fascinată.

  — Vrei să guşti? întreabă el, iar zâmbetul acela tainic şi amuzat l-a revenit.

  — Nu, mulţumesc.

  Mă încrunt şi-mi fixez iar privirea pe propriile mâini.

  — Şi băiatul pe care l-am cunoscut ieri, la magazin. Nici ăla nu c iubitul tău?

  — Nu. Paul e doar un prieten. Ţi-am spus de ieri. Of, chestia asta devine caraghioasă. De ce întrebi?

  — Pari neliniştită în preajma bărbaţilor.

  Fir-ar să fie! Asta e o chestie personală. Sunt neliniştită doar în preajma ta, Grey.

  — Mi se pare că eşti intimidant.

  Mă fac stacojie la faţă, dar în gând mă felicit pentru sinceritate şi Iar mă uit la mâini. Îl aud cum trage brusc aer în piept.

  — E normal să ţi se pară.

  Încuviinţează dând din cap.

  — Eşti foarte sinceră. Te rog, nu te mai uita în jos. Îmi place să-ţi privesc faţa.

  Oh. Mă uit la el, iar el îmi oferă un zâmbet încurajator, dar ambiguu.

  — Îmi dă un fel de indiciu despre ce ar putea să-ţi treacă prin minte, spune el. Eşti un mister, domnişoară Steele.

  Un mister? Eu?

  — Nu e nimic misterios la mine..

  — Cred că eşti foarte rezervată, murmură el.

  Oare? Uau… cum o rezolv pe-asta? Mă simt zăpăcită, de-a dreptul. Eu, rezervată? Nici pomeneală!

  — În afară de cazurile în care roşeşti, fireşte, ceea ce se întâmplă des. Aş vrea doar să ştiu de ce roşeai.

  Bagă în gură o bucăţică de brioşă şi începe s-o mestece încet, fără să-şi dezlipească ochii de mine. Ca la semnal, roşesc. Fir-ar să fie!

  — Întotdeauna faci astfel de observaţii cu caracter personal?

  — Nu mi-am dat seama. Te-am ofensat?

  Pare surprins.

  — Nu, îi răspund candid.

  — Bine.

  — Dar eşti foarte arogant.

  Ridică din sprâncene şi, dacă nu mă înşel, roşeşte şi el uşor.

  — M-am obişnuit să-mi impun punctul de vedere, Anastasia, murmură el. În toate privinţele.

  — Nu mă îndoiesc. De ce nu mi-ai cerut să-ţi zic pe numele mic?

  Sunt surprinsă de propria-mi îndrăzneală. De ce a devenit conversaţia asta aşa de serioasă? Nu a decurs aşa cum îmi imaginam c-o să decurgă. Nu-mi vine să cred că am porniri atât de contradictorii. E ca şi cum ar încerca să mă avertizeze să mă îndepărtez de el.

  — Singurele persoane care-mi spun pe numele de botez sunt rudele şi câţiva prieteni apropiaţi. Aşa îmi place.

  Oh. Încă nu mi-a spus: „Zi-mi Christian”. Chiar e un maniac al controlului, nu există altă explicaţie, şi o parte din mine se gândeşte că poate ar fi fost mai bine dacă l-ar fi intervievat Kate. Doi maniaci ai controlului, faţă în faţă. Plus, desigur, faptul că e aproape blondă – mă rog, blond-roşcat – ca toate femeile din biroul lui. Şi mai e şi frumoasă, îmi aminteşte Vocea interioară. Nu-mi place ideea apropierii dintre Christian şi Kate. Beau o gură de ceai, iar Grey mai muşcă puţin din brioşă.

  — Şi eşti singură la părinţi? întreabă.

  Ohoo… iar a schimbat direcţia.

  — Da.

  — Vorbeşte-mi despre părinţii tăi.

  De ce vrea să ştie aşa ceva? E atât de neinteresant.

  — Mama locuieşte în Georgia cu noul ei soţ, Bob. Tatăl meu vitreg trăieşte în Montesano.

  — Şi tatăl tău?

  — Tata a murit când eram mică.

  — Îmi pare rău, îngaimă el şi o expresie tulburată îi trece repede peste faţă.

  — Nu mi-l amintesc.

  — Şi mama ta s-a recăsătorit?

  Pufnesc dezaprobator.

  — Se poate spune şi-aşa.

  El se încruntă la mine.

  — Nu prea-ţi place să vorbeşti despre tine, nu-i aşa? remarcă el sec, frecându-şi bărbia ca şi cum ar fi fost cufundat în gânduri.

  — Nici ţie.

  — Mi-ai luat deja un interviu şi îmi amintesc unele întrebări destul de indiscrete, spune, zâmbindu-mi afectat.

  Fir-ar! A ţinut minte întrebarea despre „gay”. Încă o dată, simt că mor de ruşine. În anii care vor urma, ştiu că voi avea nevoie de terapie intensivă ca să nu mă mai simt stânjenită de câte ori îmi amintesc momentul cu pricina. Încep să pălăvrăgesc despre maică-mea – orice ca să blochez acea amintire.

  — Mama e o femeie minunată. O romantică incurabilă. A ajuns acum la al patrulea soţ.

  Christian ridică surprins din sprâncene.

  — Mi-e dor de ea, continui. Ea îl are pe Bob acum. Sper ca el să fie în stare stea cu ochii pe mama şi să adune resturile când schemele ei nebuneşti n-or să iasă conform planurilor. Zâmbesc cu drag. N-am mai văzut-o de multă vreme. Christian mă priveşte atent, sorbind din când în când din cafea. Zău că n-ar trebui să mă mai uit la gura lui. Mă tulbură.

  — Te înţelegi bine cu tatăl tău vitreg?

  — Fireşte. Am crescut cu el. E singurul tată pe care-l cunosc.

  — Şi cum e?

  — Ray? E… taciturn.

  — Atât? întreabă Grey surprins.

  Ridic din umeri. Dar ce se-aşteaptă omul ăsta? Să-i spun povestea vieţii mele?

  — Taciturn ca şi fiica lui vitregă, îmi sugerează Grey.

  Mă abţin să nu-mi dau ochii peste cap.

  — Îi place fotbalul – cel european – şi bowlingul, să meargă la pescuit cu lanseta şi să facă mobilă. E tâmplar. Fost militar.

  Oftez.

  — Ai locuit cu el?

  — Da. Mama l-a cunoscut pe Soţul Numărul Trei când aveam cincisprezece ani. Am rămas cu Ray.

  Se încruntă de parcă n-ar înţelege.

  — N-ai vrut să locuieşti cu mama ta? întreabă.

  Asta chiar că nu mai e treaba lui.

  — Soţul Numărul Trei locuia în Texas. Noi stăteam în Montesano. Şi… ştii, mama era de curând măritată.

  Mă opresc. Mama nu vorbeşte niciodată de Soţul Numărul Trei. Unde vrea să ajungă Grey cu asta? În nici un caz nu e treaba lui. Jocul ăsta putem să-l jucăm amândoi.

  — Vorbeşte-mi despre părinţii tăi, îi zic.

  El ridică din umeri.

  — Tata e avocat, mama e pediatru. Trăiesc în Seattle.

  Oh… Înseamnă că a crescut într-un mediu de oameni înstăriţi. Şi mă minunez de acest cuplu de succes care adoptă trei copii, dintre care unul se transformă într-un bărbat frumos, care ia cu asalt lumea afacerilor şi o cucereşte fără prea mari eforturi. Ce l-a motivat să fie aşa? Ai lui trebuie să fie tare mândri.

  — Cu ce se ocupă fraţii tăi?

  — Elliot lucrează în construcţii, iar surioara mea e la Paris, studiază arta culinară sub îndrumarea unui mare chef din Franţa.

  Ochii i se adumbresc. Nu vrea să vorbească despre familia lui sau despre el însuşi.

  — Am auzit că Parisul e un oraş drăguţ, murmur.

  De ce nu vrea să vorbească despre familia lui? Pentru că e un copil adoptat?

  — E frumos. Ai fost? întreabă, dând uitării iritarea.

  — N-am plecat niciodată din America.

  Aşadar, am revenit la banalităţi. Ce ascunde?

  — Ai vrea să mergi?

  — La Paris? întreb cu o voce gâtuită.

  Asta chiar m-a dat pe spate – cine n-ar vrea să meargă la Paris?

  — Bineînţeles, recunosc eu. Dar ţara pe care-aş vrea s-o vizitez cu adevărat e Anglia.

  El lasă capul într-o parte şi-şi plimbă arătătorul pe buza de jos… Of Doamne.

  — Pentru că?

  Clipesc cu repeziciune. Concentrează-te, Steele.

  — E locul unde s-au născut şi-au trăit Shakespeare, Austen, surorile Bronte, Thomas Hardy. Mi-ar plăcea să văd locurile care i-au inspirat pe aceşti oameni să scrie cărţi atât de frumoase.

  Toată discuţia despre greii literaturii îmi reaminteşte că la ora asta eu ar fi trebuit să stau cu burta pe carte. Arunc o privire la ceas.

  — Trebuie să plec. Am de învăţat.

  — Pentru examene?

  — Da. Încep marţi.

  — Unde e maşina domnişoarei Kavanagh?

  — În parcarea hotelului.

  — Te conduc până acolo.

  — Mulţumesc pentru ceai, domnule Grey.

  Afişează zâmbetul ăla al lui care parcă spune „am un secret nemaipomenit de mare”.

  — Pentru puţin, Anastasia. Plăcerea e de partea mea. Haide, îmi zice el poruncitor şi-mi întinde mâna. O iau, uimită, şi îl urmez afară din cafenea.

  Mergem agale înapoi spre hotel şi mi-ar plăcea să spun că facem asta într-o tăcere prietenoasă. El, cel puţin, arată ca de obicei – calm, stăpânit. Cât despre mine, încerc cu disperare să evaluez cum a decurs mica noastră cafea matinală. Am senzaţia că tocmai am fost intervievată pentru o slujbă, dar nu sunt sigură pentru care anume.

  — Întotdeauna te îmbraci în blugi? întreabă el ca din senin.

  — Da, de obicei.

  El dă din cap aprobator. Am ajuns din nou la intersecţie, peste drum de hotel. Mintea mea e un vârtej de gânduri. Ce întrebare ciudată… Şi sunt conştientă că timpul nostru împreună e limitat. Asta e. Asta a fost, iar eu sunt complet dată peste cap, ştiu. Probabil că are pe cineva.

  — Ai o prietenă? las să-mi scape.

  Fir-ar să fie! – tocmai am spus asta cu glas tare?

  Buzele i se curbează într-o încercare de zâmbet, în timp ce se uită în jos la mine.

  — Nu, Anastasia. Eu nu servesc chestia cu prietenele, spune el încet.

  Oh… ce vrea să spună cu asta? Nu e gay. Sau poate că e! De bună seamă ca m-a minţit în interviu. Şi, pentru o clipă, cred că o să urmeze vreo explicaţie, vreun indiciu pentru înţelegerea acestei afirmaţii criptice – dar n-o face. Trebuie să plec. Trebuie să încerc să-mi adun gândurile. Trebuie să plec de lângă el. O iau înainte şi mă împiedic, gata să cad cu capul înainte pe stradă.

  — La naiba, Ana! ţipă Grey.

  Trage mâna de care mă ţine atât de tare, încât cad în spate şi mă lovesc de el tocmai în clipa în care un biciclist trece fulgerător, gata-gata să mă lovească.

  Totul se întâmplă foarte repede – cad, iar în clipa următoare mă trezesc în braţele lui, iar el mă ţine strâns la pieptul său. Îi inhalez mirosul curat, sănătos. Miroase a lenjerie proaspăt spălată şi a nu ştiu ce spumă de baie scumpă. E ameţitor. Inspir adânc.

  — Eşti bine? şopteşte el.

  Are braţul petrecut în jurul meu, ţinându-mă aproape, în vreme ce cu degetele celeilalte mâini îmi pipăie conturul feţei, sondând cu blândeţe, examinându-mă. Îmi atinge uşor buza de jos cu degetul mare şi respiraţia i se poticneşte. Se uită lung în ochii mei, iar eu îi susţin privirea neliniştită şi arzătoare o clipă, ori poate că e pentru veşnicie… dar în cele din urmă, atenţia îmi este atrasă de gura lui frumoasă. Şi, pentru prima oară în douăzeci şi unu de ani, vreau să fiu sărutată. Vreau să-i simt gura lipită de a mea.

  Capitolul 4

  Sărută-mă, fir-ar să fie! îl implor, dar nu mă pot mişca. Complet captivată de el, sunt paralizată de o nevoie ciudată, nefamiliară. Privesc lung la gura lui Christian Grey, fascinată, iar el se uită în jos la mine, cu ochii pe jumătate închişi, privirea întunecându-i-se. Respiră mai greu ca de obicei, în timp ce eu am încetat de-a binelea să mai respir. Sunt în braţele tale. Sărută-mă, te rog. Închide ochii, respiră adânc şi mişcă uşor din cap, ca şi cum mi-ar răspunde la întrebarea mea tăcută. Când deschide din nou ochii, în ei se citeşte un scop nou, o determinare de oţel.

  — Anastasia, trebuie să te ţii departe de mine. Nu sunt bărbatul potrivit pentru tine, şopteşte el.

  Ce? De unde vine asta? Eu ar trebui să apreciez lucrul ăsta, nu? Mă încrunt, iar capul meu se umple de dorinţa de a respinge ideea.

  — Respiră, Anastasia, respiră. O să te ridic acum în picioare şi-o să te las să stai singură, spune el calm şi mă îndepărtează cu blândeţe de el.

  Adrenalina a atins cote maxime în corpul meu, de la aproape ciocnirea cu biciclistul sau de la proximitatea îmbătătoare a lui Christian, astfel că am rămas excitată şi sleită de puteri. NU! strigă psihicul meu când el se îndepărtează, lăsându-mă nefericită. El are mâinile pe umerii mei, ţinându-mă la lungimea braţului, urmărindu-mi cu atenţie reacţiile. Şi singurul lucru la care mă pot gândi e că vreau să fiu sărutată, lucru pe care l-am făcut cât se poate de evident, iar el n-a făcut-o. Nu mă vrea. Chiar nu mă vrea. Am ratat în stil imperial cafeaua matinală.

  Îmi revin, trag aer în piept, regăsindu-mi vocea.

  — Mulţumesc, murmur, copleşită de umilinţă.

  Cum de-am putut să interpretez atât de aiurea situaţia în care ne aflam? Trebuie să plec de lângă omul ăsta.

  — Pentru ce? zice el, încruntându-se.

  Nu şi-a luat mâinile de pe mine.

  — Pentru că m-ai salvat, răspund şoptit.

  — Cretinul ăla mergea în sens greşit. Mă bucur c-am fost aici. Mă ia cu fiori când mă gândesc ce ţi s-ar fi putut întâmpla. Vrei să vii la hotel, să-ţi tragi un pic sufletul?

  Îmi dă drumul, lăsându-şi mâinile pe lângă corp, iar eu stau în faţa lui, simţindu-mă stupid.

  Îmi scutur capul ca să-l limpezesc un pic. Vreau doar să plec. Toate speranţele mele vagi s-au spulberat. Nu mă vrea. Dar ce credeam? mă dojenesc în gând. Ce ar putea să vrea de la tine Christian Grey? mă ia peste picior Vocea interioară. Îmi cuprind corpul cu braţele şi mă întorc cu faţa la drum, observând uşurată că omuleţul verde a apărut. Mă grăbesc să traversez, conştientă că Grey e în spatele meu. În faţa hotelului, mă întorc scurt să-l privesc, dar nu mă pot uita în ochii lui.

  — Mulţumesc pentru ceai şi pentru că ai acceptat să faci şedinţa foto, murmur.

  — Anastasia… eu…

  Se opreşte, iar suferinţa din glasul lui îmi atrage atenţia, aşa că, fără voia mea, mă uit în sus la el. Ochii lui cenuşii sunt goi în timp ce-şi trece mâinile prin păr. Se vede că în mintea lui se dă o luptă, pare frustrat, are o expresie sumbră, toată stăpânirea lui de sine s-a evaporat.

  — Ce e, Christian? îl reped iritată după ce el… nu spune nimic.

  Vreau doar să plec. Simt nevoia să-mi duc de-acolo mândria mea fragilă şi rănită şi cumva s-o îngrijesc şi să-i redau sănătatea.

  — Baftă la examene, murmură el.

  Poftim? D-aia arată el aşa de nenorocit? Asta-i marea urare la despărţire? Doar îmi urează baftă la examene?

  — Mulţumesc. Nu pot să-mi ascund sarcasmul din glas. Rămas-bun, domnule Grey.

  Mă întorc în loc, vag uluită că nu mă împiedic, şi, fără să-i mai arunc vreo privire, dispar de-a lungul trotuarului spre garajul subteran.

  Odată ajunsă la adăpostul întunecat al garajului rece din beton, cu iluminatul lui sumbru, fluorescent, mă sprijin de perete şi-mi las capul în mâini. Ce-am crezut? Lacrimi deloc bine-venite îmi Inundă ochii. De ce plâng? Mă las în jos, supărată pe mine însămi din cauza acestei reacţii ilogice. Îmi prind genunchii cu mâinile şi stau ghemuită. Vreau să mă fac cât mai mică posibil. Poate că această durere absurdă va fi cu atât mai mică cu cât mai mică voi fi eu însămi, îmi sprijin capul pe genunchi şi-mi las lacrimile iraţionale să cadă fără oprelişte. Plâng pentru că am pierdut ceva ce n-am avut niciodată. Ce ridicol! Să jeleşti ceva care n-a existat niciodată – speranţele mele spulberate, visele zdrobite şi aşteptările mele înşelate.

  N-am fost niciodată în postura de a fi respinsă. Bine… Întotdeauna la baschet sau la volei eram ultima aleasă în echipă, dar asta am înţeles – nu mă pricep să alerg şi să fac în acelaşi timp şi altceva, cum ar fi să bat mingea de podea sau s-o arunc cât colo. Sunt un element de risc serios în orice domeniu sportiv.

  Totuşi, din punct de vedere sentimental, nu m-am expus niciodată unor situaţii neplăcute. O viaţă de insecuritate – sunt prea palidă, prea slăbănoagă, prea dezordonată, prea neîndemânatică, şi lunga mea listă de defecte continuă. Aşa că am fost întotdeauna cea care i-a respins pe prezumtivii admiratori. A fost colegul ăla de la cursul de chimie, căruia îi plăcea de mine, dar nimeni nu mi-a stârnit vreodată interesul – nimeni, exceptându-l pe Christian Grey Afurisitul. Poate că ar trebui să mă port mai frumos cu indivizi ca Paul Clayton şi José Rodriguez, deşi sunt sigură că niciunul dintre ei n-a fost găsit suspinând singur în locuri întunecoase. Poate că am nevoie doar de un plâns sănătos.

  Stop! Opreşte-te acum! ţipă la mine în mod metaforic Vocea interioară, cu braţele la piept, cu greutatea lăsată pe un picior şi bătând din călcâi frustrată. Urcă-te în maşină, du-te acasă, pune-te pe învăţat Uită-l… Acum! Şi încetează cu toate prostiile astea autocompătimitoare.

  Trag adânc aer în piept, ca să-mi revin, şi mă ridic în picioare. Revino-ţi, Steele. Mă îndrept spre maşina lui Kate, ştergându-mi lacrimile de pe faţă. Nu mă voi mai gândi la el. O să trec acest incident la categoria „experienţe” şi o să mă concentrez pe examene.

  Când ajung, o găsesc pe Kate la masa din sufragerie, cu laptopul în faţă. Zâmbetul ei de bun-venit se şterge în clipa în care mă vede.

  — Ana, ce s-a-ntâmplat?

  Oh, nu… Nu Inchiziţia Katherine Kavanagh. Îmi scutur capul într-un fel în care-i dau de înţeles să stea în banca ei – dar ajungeam la acelaşi rezultat şi dacă aveam de-a face cu un orb, surd şi mut.

  — Ai plâns.

  Uneori, are un talent deosebit să remarce lucruri cât se poate de evidente.

  — Ce ţi-a făcut nemernicul ăla? izbucneşte şi faţa ei… Dumnezeule, mă sperie.

  — Nimic, Kate.

  Tocmai asta e problema. Gândul îmi aduce un zâmbet ambiguu pe faţă.

  — Atunci, de ce ai plâns? Tu nu plângi niciodată, spune ea, iar tonul i se îmblânzeşte. Stă în picioare cu ochii ei verzi plini de îngrijorare. Mă cuprinde cu braţele şi mă îmbrăţişează. Trebuie să spun ceva doar ca s-o fac să se dea înapoi.

  — Era să fiu lovită de un biciclist.

  E cea mai bună replică pe care reuşesc s-o spun, dar reuşeşte să-i abată momentan atenţia de la… el.

  — Dumnezeule, Ana… eşti bine? Ai păţit ceva?

  Mă supune rapid unui control vizual.

  — Nu. Christian m-a salvat, şoptesc. Dar am fost zdruncinată.

  — Nu mă surprinde. Cum a fost cafeaua? Ştiam că nu-ţi place cafeaua.

  — Am băut un ceai. A fost bine, nimic deosebit. Nici nu ştiu de ce m-a invitat.

  — Te place, Ana.

  Kate lasă braţele în jos.

  — Gata. Nu mă mai văd cu el.

  Da, reuşesc să dau impresia de indiferenţă când spun asta.

  — Serios?

  Fir-ar să fie. E intrigată. Mă duc în bucătărie ca să nu-mi mai vadă faţa..

  — Mda… nu prea face parte din lumea mea, Kate, spun pe cât de sec reuşesc.

  — Ce vrei să zici?

  — Haide, Kate, e evident.

  Mă întorc pe loc şi o văd cum stă în uşa bucătăriei.

  — Nu şi pentru mine, vine replica ei. Bun, are mai mulţi bani decât tine, dar, pe de altă parte, are mai mulţi bani decât majoritatea americanilor!

  — Kate, e…

  Ridic din umeri.

  — Ana! Pentru numele cerului… de câte ori trebuie să-ţi spun? Eşti cumplit de naivă, mă întrerupe ea.

  Oh, nu. Şi-a început iar tirada.

  — Kate, te rog. Trebuie să învăţ.

  I-am cam retezat-o şi o văd că se încruntă.

  — Vrei să citeşti articolul? L-am terminat. José a făcut nişte poze nemaipomenite.

  Chiar am nevoie de un element vizual care să-mi amintească de Christian Grey „Nu-te-vreau”?

  — Desigur.

  Ca prin farmec, reuşesc să-mi lipesc un zâmbet pe faţă şi mă duc spre laptop. Şi iată-l, uitându-se la mine, în alb-negru, uitându-se la mine şi constatând că nu-s acolo.

  Mă prefac că citesc articolul, tot timpul susţinându-i privirea cenuşie, cercetând fotografia ca să-mi dau seama de ce nu e bărbatul potrivit pentru mine – exact cuvintele pe care mi le-a spus el. Şi, dintr-odată, este foarte evident. Arată teribil, nemaipomenit de bine. Ne aflăm la poluri opuse şi facem parte din două lumi cât se poate de diferite. Am o viziune cu mine în rolul lui Icar zburând prea aproape de soare şi prăbuşindu-se ca urmare a acestei îndrăzneli. Cuvintele lui au logică. Nu e bărbatul potrivit pentru mine. Asta a vrut să spună şi face ca refuzul lui să fie mai uşor de acceptat… aproape. Pot să mă împac cu asta. Pot să înţeleg.

  — Foarte bun, Kate, reuşesc să îngaim.

  Mă duc la învăţat. N-am să mă mai gândesc iar la el acum, îmi jur, şi, deschizându-mi notele de la curs, încep să citesc.

  Abia când ajung în pat, încercând să dorm, îmi las gândurile să alunece spre dimineaţa ciudată pe care am avut-o. Mă tot întorc la replica „Eu nu servesc chestia cu prietenele” şi mi-e ciudă că n-am profitat de informaţie mai repede, până să ajung în braţele lui, implorându-l în gând, cu fiecare fibră a fiinţei mele, să mă sărute. A spus-o acolo şi atunci. Nu mă voia ca prietenă. Mă întorc pe o parte. Într-o doară, mă întreb dacă nu cumva e celibatar. Închid ochii şi încep să plutesc. Poate că se păstrează. Ei bine, nu pentru tine. Subconştientul meu adormit îmi mai arde una înainte să se dezlănţuie asupra viselor mele.

  Toată noaptea, visez la ochi cenuşii şi la modele în formă de frunză în lapte, şi alerg prin locuri întunecate cu lumini fluorescente stranii şi nu-mi dau seama dacă alerg spre ceva sau fug de ceva… pur şi simplu, nu mi-e clar.

  Pun pixul jos. Am terminat. Examenul meu final s-a terminat. Un rânjet până la urechi se aşterne pe faţa mea. Cred ca e pentru prima oară de o săptămână când zâmbesc. E vineri şi vom sărbători în seara asta, vom sărbători cu adevărat. S-ar putea să mă şi îmbăt! Nu m-am mai îmbătat niciodată. Mă uit la Kate, în cealaltă parte a sălii, care încă mai scrie cu înfrigurare, cu cinci minute înainte de expirarea timpului. Acesta e finalul „carierei” mele universitare. N-o să mai fiu nevoită să stau vreodată în rânduri de studenţi anxioşi şi izolaţi. În sinea mea, fac roata cu graţie în tot spaţiul din capul meu., ştiind prea bine că acela e singurul loc în care pot să fac roata cu graţie. Kate se opreşte din scris şi-şi pune pixul pe pupitru. Se uită în direcţia mea şi surprind pe faţa ei acelaşi rânjet până la urechi.

  Ne întoarcem acasă în Mercedesul ei, refuzând să discutăm despre lucrarea finală. Pe Kate o preocupă mai mult ce o să poarte în seara asta când mergem la bar. Eu caut înfrigurată cheile în poşetă.

  — Ana, vezi c-ai primit un pachet.

  Kate stă pe treptele care duc la uşa de la intrare şi ţine în mână un colet învelit cu hârtie maro. Ciudat. N-am comandat nimic de pe Amazon în ultima vreme. Kate îmi da pachetul şi ia din mâna mea cheile ca să descuie uşa. Destinatarul coletului este „Domnişoara Anastasia Steele”. Nu are nici numele, nici adresa expeditorului. O fi de la mama sau de la Ray.

  — Cred că e de la ai mei.

  — Deschide-l!

  Kate e exaltată în timp ce se duce în bucătărie pentru şampania care urmează să marcheze momentul „Uraaa, am terminat cu examenul final!”

  Desfac coletul şi înăuntru găsesc o cutie legată în piele care conţine trei cărţi vechi, aparent identice, cu copertele acoperite cu pânză, şi un cartonaş simplu, de culoare albă. Pe o parte, cu cerneală neagră, stă scris cu litere de mână:

  De ce nu mi-ai spus că trebuie să mă feresc de bărbaţi?

  De ce nu nu-ai spus înainte?

  Doamnele ştiu de ce să se ferească, pentru că citesc romane în care se vorbeşte despre primejdiile astea..

  Recunosc citatul din Tess. Sunt uluită de coincidenţă pentru că tocmai am petrecut trei ore scriind despre romanele lui Thomas Hardy în lucrarea mea pentru examenul final. Poate că nu-i o coincidenţă… poate că e ceva deliberat. Cercetez cartea îndeaproape: Tess of the d'Urbervilles, în trei volume. Deschid coperta unuia dintre ele. Cu caractere vechi, pe pagina de gardă, scrie:

  Londra: Dack R. Olgood, Mr Alvain and Co., 1891

  Sfinte Sisoe – asta e ediţia princeps! Trebuie că valorează o avere şi ştiu de îndată cine le-a trimis. Kate e lângă umărul meu, se uită la cărţi. Citeşte ce scrie pe cartonaş.

  — Ediţie princeps, şoptesc.

  — Nu se poate!

  Kate face ochii cât cepele, nu-i vine să creadă.

  — Grey?

  Aprob printr-o mişcare a capului.

  — Nu-mi dau seama cine altcineva ar fi putut să fie.

  — Ce înseamnă ceea ce scrie pe cartonaş?

  — Habar n-am. Cred că e un avertisment – sincer, mă tot avertizează să stau la distanţă. Habar n-am de ce. Că doar nu mă duc peste el să-i bat la uşă.

  Mă încrunt.

  — Înţeleg că nu vrei să vorbeşti despre el, Ana, dar să ştii că i s-a pus pata pe tine. Indiferent ce avertismente îţi trimite.

  În ultima săptămână, nu mi-am îngăduit să mă mai gândesc la Christian Grey. Mă rog… ochii lui cenuşii continuă să-mi bântuie visele şi ştiu că-mi va trebui o eternitate ca să alung din creier senzaţia lăsată de îmbrăţişarea lui şi de mirosul lui minunat. De ce mi-a trimis astea? Doar mi-a spus că nu sunt de nasul lui.

  — Am găsit o primă ediţie din Tess scoasă la vânzare în New York pentru paisprezece mii de dolari. Dar a ta e într-o stare mult mai bună. Trebuie să fi costat mai mult.

  Kate îl consultă pe bunul ei prieten, Google.

  — Citatul ăsta… Tess i-l spune mamei sale după ce Alec d'Urberville şi-a făcut mendrele cu ea.

  — Ştiu, încuviinţează gânditoare Kate. Ce încearcă să-ţi spună?

  — Nu ştiu şi nu-mi pasă. Nu pot să accept astea de la el. I le trimit înapoi cu un citat la fel de buimăcitor din vreo parte mai obscură a cărţii.

  — Partea aia în care Angel Clare spune: „Dispari!”? întreabă Kate cu o faţă complet serioasă.

  — Da, aia.

  Chicotesc. O iubesc pe Kate, pentru că e loială şi sufletistă. Pun cărţile la loc în ambalaj şi le las pe masa din sufragerie. Kate îmi dă un pahar cu şampanie.

  — Pentru sfârşitul examenelor şi noua noastră viaţă în Seattle.

  Kate zâmbeşte larg.

  — Pentru sfârşitul examenelor, noua noastră viaţă în Seattle şi rezultate excelente. Ciocnim paharele şi bem.

  Barul e gălăgios şi agitat, plin de viitori proaspeţi absolvenţi veniţi aici să se facă pulbere. José ni se alătură. El mai are un an de toceală, dar are chef să se distreze şi ne aduce în starea de spirit a nou-găsitei noastre libertăţi făcându-ne cinste la toţi cu o carafa de margarita. Pe când dau pe gât al cincilea pahar, îmi dau seama că nu e o idee prea bună că le-am amestecat cu şampania.

  — Şi ce faceţi acum, Ana? mă întreabă José strigând ca să acopere hărmălaia.

  — Kate şi cu mine ne mutăm la Seattle. Părinţii i-au cumpărat lui Kate un apartament acolo.

  — Dios mío, cum trăiesc unii… Dar o să vă întoarceţi să-mi vedeţi expoziţia?

  — Bineînţeles, José, n-aş lipsi de la asta pentru nimic în lume.

  Zâmbesc, iar el îşi pune braţul pe după mijlocul meu şi mă trage aproape.

  — Înseamnă mult pentru mine, Ana, că o să fii aici, îmi şopteşte în ureche. Mai vrei o margarita?

  — José Luis Rodríguez – nu cumva încerci să mă îmbeţi? Pentru că am impresia că îţi reuşeşte.

  Chicotesc.

  — Cred c-ar fi bună o bere. Mă duc s-aduc o carafa pentru toată lumea.

  — Mai adu de băut, Ana! urlă Kate.

  Kate e teribil de rezistentă. Are braţul petrecut pe după Levi, unul dintre colegii noştri englezi şi fotograful cu care lucrează de regulă pentru ziarul studenţesc. A renunţat să mai fotografieze mostrele de beţivăneală din jurul lui. Are ochi numai pentru Kate. Ea e îmbrăcată într-o cămăşuţă subţire, blugi mulaţi şi pantofi cu tocuri înalte, părul strâns sus cu şuviţe care atârnă plăcut în jurul feţei, obişnuita ei înfăţişare înnebunitoare. Eu sunt mai degrabă genul care poartă pantofi de sport Converse şi tricouri, dar acum port blugii care-mi vin cel mai bine. Mă desprind din strânsoarea lui José şi mă ridic de la masă.

  Ohoo. Mi se învârte capul.

  Trebuie să mă ţin de spătarul scaunului. Cocteilurile pe bază de tequila nu-s o idee prea bună.

  Reuşesc să ajung la bar şi decid că ar fi bine să fac o vizită la baie, cât mai pot să mă ţin pe picioare. Iată o judecată sănătoasă, Ana. Mă împleticesc prin mulţime. Bineînţeles, e coadă, dar cel puţin pe coridor e linişte şi răcoare. Îmi iau telefonul ca să mai alung plictiseala aşteptării. Hmm… Pe cine am sunat ultima oară? Să fi fost José? înainte de asta, un număr pe care nu-l recunosc. Oh, da. Grey. Cred că e numărul lui. Chicotesc. Habar n-am cât e ceasul; poate-l scol din somn. Poate o să aflu de la el de ce mi-a trimis cărţile şi mesajul ăla criptic. Dacă vrea să mă ţină la distanţă, să mă lase în pace. Îmi înăbuş un rânjet de beţiv şi îl sun. Răspunde la al doilea apel.

  — Anastasia?

  E surprins să mă audă. Păi, sincer, şi eu sunt surprinsă că-l sun. Apoi creierul meu confuz sesizează… de unde ştie că sunt eu?

  — De ce mi-ai trimis cărţile alea? articulez eu nedesluşit.

  — Anastasia, ţi-e bine? Vorbeşti ciudat.

  Îi simt îngrijorarea din glas.

  — Nu eu sunt aia ciudată, tu eşti.

  Na, că i-am zis-o, cu un curaj potenţat de alcool.

  — Anastasia, ai băut?

  — Ce-ţi pasă?

  — Sunt… curios. Unde eşti?

  — Într-un bar.

  — Care bar?

  Pare să fie exasperat.

  — Un bar din Portland.

  — Şi cum ajungi acasă?

  — Găsesc eu o cale.

  Conversaţia asta nu decurge aşa cum mă aşteptam.

  — În care bar eşti?

  — De ce mi-ai trimis cărţile, Christian?

  — Anastasia, unde eşti? Spune-mi imediat.

  Are un ton atât de… de dictatorial, normal pentru un maniac al controlului cum e el. Mi-l imaginez ca pe un regizor de film de pe vremuri, îmbrăcat în pantaloni de călărie, ţinând într-o mână un megafon demodat şi o cravaşă. Imaginea mă face să râd în hohote.

  — Eşti atât de… autoritar.

  Chicotesc.

  — Ana, fir-ar să fie, unde mama dracului eşti?

  Christian Grey mă înjură. Chicotesc din nou.

  — Sunt în Portland… e cale lungă pân' la Seattle.

  — Unde anume în Portland?

  — Noapte bună, Christian.

  — Ana!

  Închid. Ha! Deşi nu mi-a spus despre cărţi. Mă încrunt. Misiunea n-a fost îndeplinită. Sunt beată de-a binelea – capul mi se clatină în timp ce-mi târăsc picioarele la coadă. Ei bine, obiectivul exerciţiului era să mă îmbăt. Am reuşit. Deci, aşa e când eşti beat – probabil că nu e o experienţă pe care să vreau s-o repet. Coada s-a mişcat şi acum e rândul meu. Mă uit în gol la afişul de pe spatele uşii, care proslăveşte virtuţile sexului protejat. Uau, chiar l-am sunat pe Christian Grey? La naiba. Telefonul sună şi mă face să tresar. Scâncesc surprinsă.

  — Bună, rostesc pe un ton plângăreţ în telefon.

  Nu mă aşteptasem la una ca asta.

  — Vin să te iau, spune el şi închide.

  Numai Christian Grey putea să sune atât de calm şi de ameninţător în acelaşi timp.

  Băga-mi-aş picioarele. Îmi ridic blugii. Inima-mi bubuie-n piept. Vine să mă ia? Oh, nu. Mi-e rău… nu… mi-e bine. Ia stai aşa. Doar se joacă cu mintea mea. Nu i-am spus unde sunt. Nu poate să mă găsească aici. Şi-apoi, trec câteva ore până ajunge aici de la Seattle, iar între timp noi vom fi plecat de mult. Mă spăl pe mâini şi îmi controlez faţa în oglindă. Par îmbujorată şi uşor dezorientată. Hmm… tequila.

  Aştept la bar un timp ce mi se pare o eternitate ca să obţin o carafă de bere şi mă întorc în sfârşit la masă.

  — Ai fost plecată cam mult, mă dojeneşte Kate. Unde-ai fost?

  — Am stat la coadă la baie.

  José şi Levi se contrazic cu ardoare cu privire la echipa de baseball locală. José se opreşte din tiradă ca să ne toarne la toţi bere, iar eu sorb îndelung din pahar.

  — Kate, cred c-o să mă duc afară să iau o gură de aer curat.

  — Ana, nu eşti rezistentă deloc.

  — Nu stau mai mult de cinci minute.

  Îmi fac loc din nou prin mulţime. Mi-e greaţă, capul mi se învârteşte supărător şi sunt un pic cam instabilă pe picioare. Mai instabilă decât de obicei.

  Abia când inhalez aerul răcoros al serii în parcare îmi dau seama cât de beată sunt. Vederea mi-a fost afectată şi chiar am început să văd dublu peste tot, ca în vechile reluări ale desenelor animate cu Tom şi Jerry. Cred c-o să mi se facă rău. De ce naiba am ajuns în halul ăsta?

  — Ana, zice José, care a venit după mine. Eşti bine?

  — Cred că am băut cam prea mult.

  Îi zâmbesc fără convingere.

  — Şi eu, murmură el, iar ochii lui negri mă privesc cu intensitate. Ai nevoie de o mână de ajutor? întreabă şi se dă mai aproape, punându-şi braţul în jurul meu.

  — José, sunt bine. Mă descurc.

  Încerc să-l împing încolo, o încercare cam debilă.

  — Ana, te rog, şopteşte el, iar acum mă ţine în braţe, trăgându-mă aproape.

  — José, ce faci?

  — Ştii că te plac, Ana. Te rog.

  Cu mâna pe care o ţine pe şale mă ţine strâns lipită de el, iar cu cealaltă îmi ridică bărbia, dându-mi capul pe spate.

  O, Doamne… ăsta o să mă sărute.

  — Nu, José, opreşte-te… nu.

  Îl împing, dar e ca un zid de muşchi duri şi nu pot să-l clintesc. Şi-a strecurat mâna în părul meu şi-mi ţine capul pe loc.

  — Te rog, Ana, carińo, şopteşte el cu buzele aproape lipite de ale mele.

  Respiraţia lui e blândă şi miroase parcă prea dulce – de la amestecul de bere şi mărgărită. Cu delicateţe, îmi depune săruturi pe maxilar în sus, spre colţul gurii. Mă simt panicată, beată şi ieşită de sub control. Senzaţia e sufocantă.

  — José, nu, îl rog. Nu vreau asta. Eşti prietenul meu, iar eu cred c-o să vomit.

  — Cred că domnişoara a spus nu, rosteşte calm o voce din întuneric.

  La naiba! Christian Grey, e aici.

  — Cum?

  José îmi dă drumul.

  — Grey, spune el scurt.

  Privesc cu nelinişte în sus la Christian. Se uită urât la José şi e furios. Mama mă-sii! Stomacul mi se revoltă, eu mă îndoi de mijloc, corpul meu nemaifiind capabil să tolereze alcoolul îngurgitat, şi vomit spectaculos pe pământ.

  — Îh… Dios mio, Ana!

  José sare înapoi dezgustat. Grey îmi apucă părul şi îl trage în afara „liniei de tragere”, după care mă conduce cu blândeţe spre un strat de flori mai înălţat de la marginea parcării. Remarc, cu profundă recunoştinţă, că locul se află într-un întuneric relativ.

  — Dacă mai ai de vomitat, fă-o aici. O să te ţin eu.

  Şi-a pus un braţ pe după umerii mei – cealaltă îmi ţine părul într-o coadă de cal improvizată, ca să nu-mi cadă în faţă. Încerc cu stângăcie să-l împing de lângă mine, dar vomit din nou… şi din nou. Oh, fir-ar ar naibii… cât o să mai dureze porcăria asta? Chiar şi după ce stomacul mi s-a golit şi nu mai iese nimic, nişte icnete seci, oribile îmi cutremură corpul. Jur în tăcere că n-am să mai beau niciodată. E atât de groaznic încât nu am cuvinte. În sfârşit, se opreşte.

  Îmi odihnesc mâinile pe zidul din cărămidă al stratului de flori, abia reuşind să stau în picioare. Vomitatul în exces este epuizant. Grey îşi ia mâinile de pe mine şi îmi dă o batistă. Numai el putea să aibă o batistă de în proaspăt spălată, cu monogramă. CTG. Nu ştiam că se mai găseşte aşa ceva prin magazine. Mă întreb vag de la ce vine T-ul, în timp ce mă şterg la gură. Nu reuşesc să-mi fac curaj să mă uit la el. Sunt copleşită de ruşine, dezgustată de mine însămi. Vreau să fiu înghiţită de azaleele din strat şi să fiu oriunde altundeva în afară de aici.

  José zăboveşte încă la intrarea în bar, cu ochii pe noi. Gem şi îmi prind capul în mâini. Ăsta trebuie să fie cel mai urât moment din viaţa mea. Capul încă mi se clatină în timp ce încerc să-mi amintesc un moment mai urât – şi nu-mi vine minte decât cel în care Christian m-a respins – şi cel de acum e cu multe, foarte multe tonuri mai negru în ceea ce priveşte umilinţa. Risc şi îi arunc o privire. Se uită în jos la mine, cu faţa netulburată, fără să se trădeze prin nimic. Întorcându-mă, mă uit la José, care pare şi el ruşinat şi, ca şi mine, intimidat de Grey. Îi arunc o căutătură cruntă. Am câteva cuvinte alese la adresa aşa-zisului meu prieten, niciunul dintre ele neputând fi pronunţate în prezenţa lui Christian Grey, CEO. Ana, pe cine păcăleşti? Tocmai ce te-a văzut cum borăşti pe pământ şi flora locală. Lipsa ta de maniere alese nu poate fi ascunsă prin nimic.

  — Ăă, ne… vedem înăuntru, bâiguie José, dar îl ignorăm, lăsându-l să se strecoare înapoi în clădire.

  Sunt singură cu Grey. Mama mă-sii. Ce-ar trebui să-i spun? Să-mi cer scuze pentru telefon.

  — Îmi pare rău, reuşesc să îngaim, cu ochii ţintuiţi pe batistă, pe care o frământ furioasă cu degetele.

  E atât de moale.

  — Pentru ce-ţi pare rău, Anastasia?

  Fir-ar să fie, chiar vrea să mă pedepsească până la capăt.

  — Pentru telefon, în principal. Pentru că mi-a fost rău. Oh, lista e nesfârşită, murmur, simţind cum mă înroşesc.

  Te rog, te rog, pot să mor acum?

  — Cu toţii am trecut prin asta, poate nu la fel de spectaculos ca tine, răspunde el sec. Totul e să-ţi cunoşti limitele, Anastasia. Adică, sunt pentru forţarea limitelor, dar asta chiar c-a întrecut orice măsură. Ţi-ai făcut un obicei din genul ăsta de comportament?

  Capul îmi vâjâie de la excesul de alcool şi de iritare. Ce naiba îl priveşte pe el? Nu l-am invitat aici. Vorbeşte ca un ins de vârstă mijlocie care mă ceartă ca pe un copil neastâmpărat. O parte din mine vrea să-i spună că, dacă am chef să mă îmbăt în halul ăsta în fiecare seară, e decizia mea şi n-are nici o legătură cu el… dar n-am destul curaj. Nu acum, după ce-am borât în faţa lui. De ce mai stă acolo?

  — Nu, spun eu, chinuită de remuşcări. Nu m-am mai îmbătat niciodată, iar în clipa asta n-am nici cea mai mică dorinţă să mă îmbăt iar.

  Pur şi simplu, nu pricep de ce e aici. Începe să mă ia cu leşin, îmi observă starea de ameţeală şi mă prinde înainte să cad, apoi mă strânge în braţe, ţinându-mă aproape de pieptul lui ca pe un copil.

  — Haide, te duc acasă, murmură el.

  — Trebuie s-o anunţ pe Kate.

  Sunt iar în braţele lui.

  — Lasă că-i spune fratele meu.

  — Ce?

  — Elliot, fratele meu, discută cu domnişoara Kavanagh.

  — Serios?

  Nu înţeleg.

  — Era cu mine când ai telefonat.

  — În Seattle?

  Sunt confuză.

  — Nu, sunt cazat la Heathman.

  Tot acolo? De ce?

  — Cum m-ai găsit?

  — Ţi-am localizat telefonul mobil, Anastasia.

  Oh, bineînţeles că asta a făcut. Cum e posibil aşa ceva? E legal? Hărţuire, îmi şopteşte subconştientul printr-un nor de tequila care continuă să plutească în creierul meu, dar cumva, fiindcă e vorba despre el, nu-mi pasă.

  — Ai haină sau poşetă, ceva?

  — Ăă… da, şi una şi alta. Christian, te rog, trebuie să-i spun lui Kate. O să-şi facă griji. Buzele i se strâng într-o expresie dură şi văd că oftează din greu.

  — Dacă zici că trebuie neapărat…

  Mă lasă jos şi, luându-mă de mână, mă duce înapoi în bar. Mă simt slăbită, încă beată, stingherită, epuizată, moartă de ruşine şi, la un nivel straniu, emoţionată absolut peste limitele normalului. O 8& am nevoie de cel puţin o săptămână ca să procesez toate aceste emoţii.

  Înăuntru e hărmălaie, aglomeraţie, iar muzica a început, aşa că pe ringul de dans s-a adunat o mulţime numeroasă. Kate nu e la masa noastră, iar José s-a făcut nevăzut. În ceea ce-l priveşte, Levi pare pierdut şi părăsit.

  — Unde e Kate? strig la Levi ca să acopăr gălăgia.

  Capul începe să-mi bubuie în ritm cu partitura de bas a muzicii.

  — Dansează! strigă Levi şi-mi dau seama că e furios.

  Se uită cu suspiciune la Christian. Îmi pun jacheta neagră pe mine şi îmi trec gentuţa peste cap, astfel încât să atârne la şold. Imediat ce-o văd pe Kate, pot să plec.

  Ating braţul lui Christian, mă întind în sus şi-i strig în ureche: „E pe ringul de dans”, atingându-i părul cu nasul, simţindu-i mirosul curat şi proaspăt. Toate acele senzaţii interzise, nefamiliare pe care am încercat să le neg ies la suprafaţă şi îşi fac de cap prin corpul meu sleit. Roşesc şi, undeva într-un loc adânc, muşchii mi se încleştează în mod delicios.

  El întoarce privirea spre mine şi mă ia din nou de mână ca să mă ducă la bar. E servit imediat, doar nu-l lăsăm să aştepte pe domnul Maniac al Controlului Grey. Chiar toate le obţine aşa de uşor? Nu aud ce comandă. Îmi dă un pahar foarte mare cu apă şi gheaţă.

  — Bea, îmi porunceşte, strigând la mine.

  Luminile dinamice se răsucesc şi se rotesc în ritmul muzicii, aruncând culori stranii în tot barul şi peste toată clientela. Christian e pe rând verde, albastru, alb şi de un roşu demonic. Mă priveşte concentrat. Iau o gură de apă, de probă.

  — Toată! strigă el.

  E atât de poruncitor. Îşi trece mâna prin părul dezordonat. Pare frustrat, supărat. Care e problema lui? în afară de o fată caraghioasă şi beată care-l cheamă în toiul nopţii ca el să-şi închipuie că are nevoie să fie salvată. Şi chiar se dovedeşte că trebuia salvată de prietenul ei excesiv de romanţios. După care o vede făcându-i-se teribil de rău la picioarele sale. Oh, Ana… O să poţi să dai uitării vreodată întâmplarea asta? Vocea interioară mă dojeneşte şi mă priveşte sever pe deasupra lentilelor în semilună ale ochelarilor. Mă clatin puţin, iar el mă prinde de umăr ca să mă stabilizeze. Fac cum mi s-a ordonat şi beau tot paharul. Mi se face greaţă. Ia paharul din mâna mea şi-l pune pe bar. Ca prin ceaţă, observ cum e îmbrăcat: o cămaşă albă de olandă, largă, blugi mulaţi, pantofi Converse negri şi o haină în picăţele închisă la culoare. Are cămaşa descheiată la guler şi văd un puf de păr în deschizătură. Aşa groggy cum sunt, mi se pare că arată apetisant.

  Mă ia de mână încă o dată. Băga-mi-aş picioarele… mă duce pe ringul de dans. La naiba! Nu ştiu să dansez. Îmi simte reţinerea şi, sub luminile colorate, îi văd zâmbetul amuzat, sardonic chiar. Mă trage energic de mână şi mă pomenesc iar în braţele lui, iar el începe să se mişte, luându-mă cu el. Doamne, ce bine dansează şi nu-mi vine să cred că-l urmez pas cu pas. Probabil pentru că-s beată pot să ţin ritmul cu el… dacă nu m-ar ţine atât de strâns lipită de el, sunt sigură că aş leşina la picioarele lui. Într-un cotlon al minţii, aud avertismentul rostit adesea de mama mea: Niciodată să n-ai încredere într-un bărbat care ştie să danseze.

  Mă poartă prin grupul compact de dansatori până în cealaltă latură a ringului de dans şi ajungem lângă Kate şi Elliot, fratele lui Christian. Muzica bubuie în legea ei, zgomotoasă şi stridentă, în afară şi-năuntrul capului meu. Oh, nu. Kate îşi execută mişcările. Dansează de mama focului şi ştiu că face asta doar atunci când îi place de cineva. Adică, trebuie să-i placă cu adevărat. Înseamnă că mâine-dimineaţă la micul dejun o să fim trei. Kate!

  Christian se apleacă şi-i strigă ceva în ureche lui Elliot. Nu aud ce spune. Elliot e înalt, lat în umeri, cu păr blond cârlionţat şi nişte ochi vioi, cu o scânteiere jucăuşă. Elliot rânjeşte şi o trage pe Kate în braţele lui, unde ea e mai mult decât fericită să se afle… Kate! Chiar şi în starea mea de ebrietate, sunt şocată. Abia l-a cunoscut. Încuviinţează din cap la ce i-o fi zicând Elliot şi apoi rânjeşte către mine şi-mi face semn cu mâna. Christian mă scoate cât ai zice peşte de pe ringul de dans.

  Dar n-am ajuns să vorbesc cu ea. E bine? îmi dau seama încotro ne îndreaptă lucrurile pentru ea şi pentru el. Trebuie să-i ţin prelegerea despre sexul protejat. Undeva, în partea din spate a minţii mele, sper că a citit unul dintre afişele din cabinele de toaletă. Gândurile mi se zvârcolesc în creier, luptându-se cu senzaţia ceţoasă de beţie. E atât de cald aici, atât de gălăgios, de colorat – prea luminos. Capul începe să mi se legene, oh, nu… şi simt cum podeaua urcă în întâmpinarea feţei mele, sau cel puţin aşa pare. Ultimul lucru pe care-l aud înainte să leşin în braţele lui Christian Grey este exclamaţia lui aspră:

  — Futu-i!

  Capitolul 5

  Totul în jur e foarte tăcut. Lumina e estompată. Mă simt confortabil şi mi-e cald în patul ăsta. Hmm… Deschid ochii şi, pentru o clipă, sunt calmă şi senină, bucurându-mă de decorul straniu şi nefamiliar. Habar n-am unde mă aflu. Tăblia patului din spatele meu are forma unui soare masiv. Îmi e familiară, într-un mod bizar. Camera e spaţioasă şi aerisită, mobilată somptuos în tonuri de maro, auriu şi bej. Am mai văzut-o înainte. Unde? Creierul meu confuz se chinuie să sorteze amintirile vizuale recente. Dumnezeule! Sunt în hotelul Heathman… Într-un apartament. Am fost într-un apartament ca ăsta împreună cu Kate. Ăsta pare mai mare. Of, la naiba. Sunt în apartamentul lui Christian Grey. Cum am ajuns aici?

  Frânturi de amintiri din noaptea precedentă îmi dau târcoale. Băutura – oh, nu, băutura – apelul telefonic – oh, nu, apelul telefonic – vomitatul – oh, nu, vomitatul. José şi pe urmă Christian. Oh, nu. În sinea mea, bat în retragere. Nu-mi amintesc cum am ajuns aici. Am pe mine tricoul, sutienul şi chiloţii. N-am şosetele. Şi nici blugii. La naiba!

  Mă uit la măsuţa de lângă pat. Pe ea văd un pahar cu suc de portocale şi două tablete. Advil. Maniac al controlului cum e, se gândeşte la toate. Mă ridic în capul oaselor şi iau tabletele. De fapt, nu mă simt chiar aşa de rău, probabil mult mai bine decât merit. Sucul de portocale are un gust divin. Potoleşte setea şi e răcoritor.

  Se aude o bătaie în uşă. Inima îmi sare în gât şi nu reuşesc să-mi recapăt glasul. El deschide totuşi uşa şi intră.

  Ia te uită, a fost la sală. E în pantaloni de trening gri care-i atârnă pe şolduri, în felul acela, şi un tricou gri fără mâneci, care s-a închis la culoare din pricina transpiraţiei, la fel ca şi părul. Sudoarea lui Christian Grey; ideea are efecte ciudate asupra mea. Trag adânc aer în piept şi închid ochii. Parc-aş fi o fetiţă de doi ani; dacă închid ochii, nu mai sunt acolo.

  — Bună dimineaţa, Anastasia. Cum te simţi?

  — Mai bine decât aş merita, îngaim eu.

  Ridic ochii spre el. Pune o sacoşă mare pe un fotoliu şi apucă de capetele prosopului pe care-l are pe după gât. Se uită lung la mine, cu ochii lui cenuşii întunecaţi şi, ca de obicei, habar n-am la ce se gândeşte. Îşi ascunde foarte bine gândurile şi sentimentele.

  — Cum am ajuns aici? rostesc cu o voce scăzută, pocăită.

  Se aşază pe marginea patului. E îndeajuns de aproape ca să-l ating, ca să-i simt mirosul. Oh, Doamne… transpiraţie şi gel de duş şi Christian. E un cocteil ameţitor – mult mai bun decât o margarita, iar acum pot să spun că vorbesc din experienţă.

  — După ce-ai leşinat, n-am vrut să risc ca tapiţeria de piele din maşina mea să te ducă tot drumul până la apartamentul vostru. Aşa că te-am adus aici, spune el flegmatic.

  — Tu m-ai aşezat în pat?

  — Da.

  Are o faţă impasibilă.

  — Am mai vomitat? şoptesc.

  — Nu.

  — Tu m-ai dezbrăcat? zic iar în şoaptă.

  — Da.

  Ridică o sprânceană către mine, iar eu roşesc violent.

  — Sper că n-am…? şoptesc şi gura mi se usucă de la groaza ruşinoasă care mă cuprinde când nu reuşesc să duc întrebarea până la capăt. Mă uit lung la mâini.

  — Anastasia, erai în comă. Necrofilia nu se numără printre viciile mele. Îmi place ca femeile să fie conştiente şi receptive, spune el sec.

  — Îmi pare rău.

  Colţurile gurii i se înalţă într-un zâmbet ambiguu.

  — A fost o seară foarte distractivă. Una pe care n-am s-o pot uita un timp.

  Nici eu… oh, râde de mine, ticălosul. Nu l-am rugat eu să vină dă mă ia. Cumva m-a făcut să mă simt ca personajul negativ din piesa de teatru.

  — Nu era nevoie să mă localizezi cu vreunul din gadgeturile î la James Bond pe care le produci pentru cine oferă preţul cel mai bun, îi răspund eu.

  Se uită lung la mine, surprins şi, dacă nu mă înşel, uşor rănit.

  — Mai întâi, tehnologia de localizare a telefoanelor celulare este disponibilă prin internet. În al doilea rând, compania mea nu investeşte şi nici nu fabrică vreun dispozitiv de supraveghere. Şi, în al treilea rând, dacă n-aş fi venit să te iau, probabil că te-ai fi trezit în patul fotografului şi, din câte-mi amintesc, nu erai foarte entuziasmată că-ţi face curte.

  Să-mi facă curte! Mă uit la Christian. El mă priveşte crunt, cu ochii arzând, îndurerat. Încerc să-mi muşc limba, dar nu reuşesc să-mi înăbuş un chicotit.

  — Din care cronică medievală ai evadat? Parc-ai fi un cavaler arogant.

  Dispoziţia lui sufletească se schimbă în mod vizibil. Privirea i se Îmblânzeşte, iar expresia îi devine caldă şi, uite, pe buze îi apare un surâs.

  — Anastasia, nu cred că-i aşa. Un cavaler negru, poate.

  Are un zâmbet sardonic şi scutură din cap.

  — Ai mâncat azi-noapte? Tonul lui e acuzator. Clatin din cap. Ce infracţiune teribilă am mai comis? Îşi încleştează maxilarele, dar faţa îi rămâne lipsită de expresie.

  — Trebuie să mănânci. De-aia ţi-a fost aşa de rău. Pe bune, asta-i regula numărul unu când bei.

  Îşi trece mâna prin păr şi ştiu că o face din exasperare.

  — Ai de gând să mă dojeneşti în continuare?

  — Asta fac eu acum?

  — Aşa mi se pare.

  — Ai noroc că doar te dojenesc.

  — Cum adică?

  — Păi, dacă erai a mea, după toată isprava de ieri, n-ai mai fi putut să stai pe scaun o săptămână. N-ai mâncat, te-ai îmbătat, te-ai expus într-o situaţie riscantă.

  Închide ochii, groaza întipărindu-i-se trecător pe faţă, şi se cutremură. Când deschide ochii, iar îmi aruncă o căutătură cruntă.

  — Mi-e groază să mă gândesc ce ţi s-ar fi putut întâmpla.

  Mă uit şi eu urât la el. Care-i problema lui? Ce l-a apucat? Dacă eram a lui… E, uite că nu-s. Deşi, poate, o parte din mine şi-ar fi dorit să fie. Gândul îmi alungă iritarea provocată de vorbele lui arogante. Capriciile Vocii interioare mă fac să roşesc – dansează fericită într-o fustă hawaiiană de un roşu-aprins, la gândul că aş fi a lui.

  — N-aş fi păţit nimic. Eram cu Kate.

  — Şi fotograful? adaugă el cu asprime.

  Hmm… tânărul José. La un moment dat, va trebui să am o discuţie cu el.

  — José a întrecut măsura, atâta tot, ridic din umeri.

  — Păi, data viitoare când depăşeşte măsura, poate ar fi bine să-l înveţe cineva bunele maniere.

  — Eşti un mare partizan al disciplinei.

  — Oh, Anastasia, habar n-ai tu.

  Ochii i se îngustează, apoi zâmbeşte maliţios. E dezarmant. Acum sunt confuză şi supărată, în clipa următoare, mă zgâiesc la zâmbetul lui superb. Uau… Sunt ca în transă şi asta pentru că are un zâmbet atât de deosebit. Nici nu mai ştiu despre ce vorbeşte.

  — Mă duc să fac un duş. Sau poate vrei să faci tu mai întâi?

  Îşi lasă capul într-o parte, continuând să zâmbească. Pulsul mi se accelerează, iar bulbul meu rahidian a uitat de toate sinapsele care mă fac să respir. Zâmbetul lui se lărgeşte şi întinde mâna ca să-şi plimbe degetul pe obrazul meu şi peste buza mea de jos.

  — Respiră, Anastasia, şopteşte el şi apoi se ridică. Micul dejun va ajunge aici într-un sfert de oră. Cred că ţi-e o foame de lup.

  Se duce în baie şi închide uşa.

  Las să-mi iasă din plămâni aerul pe care l-am ţinut. De ce naiba mă atrage atât de tare? Uite, în clipa asta îmi vine să mă duc peste el sub duş. N-am mai simţit aşa ceva faţă de nimeni. Hormonii mei au luat-o razna. Simt furnicături în locurile unde m-a atins cu degetul mare, pe faţă şi pe buza de jos. Freamăt de un… disconfort dornic de afecţiune, dureros. Nu înţeleg această reacţie. Hmm… Dorinţă. Asta e dorinţă. Asta e senzaţia.

  Stau pe spate pe pernele moi umplute cu fulgi. Dacă ai fi a mea. Oh, Doamne – ce-aş face ca să fiu a lui? E singurul bărbat care mi-a făcut vreodată sângele să-mi circule mai repede prin trup. Şi totuşi, în acelaşi timp e atât de contradictoriu; e dificil, complicat şi derutant. Acum mă respinge brutal, după care îmi trimite cărţi de paisprezece mii de dolari, ca pe urmă să mă urmărească asemenea unui hărţuitor. Şi, cu toate astea, am petrecut noaptea în apartamentul lui şi mă simt în siguranţă. Protejată. Îi pasă îndeajuns de mult ca să vină să mă salveze de un pericol greşit perceput. Nu e deloc un cavaler întunecat, ci un cavaler alb în armură strălucitoare, orbitoare – un erou romantic clasic – Sir Gawain sau Sir Lancelot.

  Mă dau repede jos din pat şi îmi caut cu înfrigurare blugii. El iese ud şi strălucitor de la duş, încă nebărbierit, având doar un prosop în jurul taliei, iar eu stau în faţa lui cu picioarele goale şi al naibii de stânjenită. E surprins să vadă că m-am dat jos din pat.

  — Dacă-ţi cauţi blugii, să ştii că i-am trimis la spălătorie. Are privirea întunecată. Erau stropiţi cu vomă.

  — Oh, zic şi mă fac stacojie.

  De ce, fir-ar să fie, de ce mă prinde mereu pe picior greşit?

  — L-am trimis pe Taylor după altă pereche şi ceva de încălţat. Le găseşti în geanta de pe scaun.

  Haine curate. Ce bonus neaşteptat!

  — Îmm… O să fac un duş, bâigui eu. Mulţumesc.

  Ce-aş putea să mai spun? Iau geanta şi dau fuga în baie, departe de proximitatea tulburătoare a lui Christian cel dezbrăcat. David al lui Michelangelo nu-i e cu nimic superior.

  În baie e cald şi plin de aburi. Mă dezbrac şi intru iute în cabină, nerăbdătoare să mă ştiu sub şuvoiul purificator de apă. Acesta se revarsă peste mine, iar eu îmi ţin faţa ridicată în torentul bine-venit. Îl vreau pe Christian Grey. Îl vreau rău de tot. Un adevăr simplu. Pentru prima oară în viaţa mea, vreau să mă culc cu un bărbat. Vreau să-i simt mâinile şi gura pe trupul meu.

  A spus că-i place ca femeile să fie conştiente. Atunci, poate că nu e celibatar. Dar nu mi-a făcut avansuri, spre deosebire de Paul sau José. Nu pricep. Mă vrea? N-a vrut să mă sărute săptămâna trecută. Mă găseşte respingătoare? Şi totuşi, iată-mă aici, unde m-a adus chiar el. Nu pricep ce joc face. Ce gândeşte? Ai dormit în patul lui toată noaptea, iar el nu te-a atins, Ana. Fă tu restul socotelilor. Vocea interioară şi-a scos la iveală capul urât şi maliţios. O ignor.

  Apa e caldă şi liniştitoare. Hmm… aş putea să stau sub duşul ăsta, în baia asta, o veşnicie. Întind mâna după gelul de duş şi miroase a el. E un miros delicios. Îmi dau cu gel pe tot corpul, imaginându-mi că el e cel care-mi întinde acest săpun cu mireasmă divină pe piele, pe sâni, pe stomac, între coapse, cu mâinile lui cu degete lungi. Oh, Doamne. Pulsul mi se accelerează iar. Mă simt atât… atât de bine.

  — A sosit micul dejun.

  Bate la uşă, făcându-mă să tresar.

  Cobor din cabina de duş şi iau două prosoape. Îmi înfăşor unul în jurul capului în stilul Carmen Miranda. Mă şterg la repezeală, Ignorând senzaţiile plăcute pe care mi le oferă prosopul la atingerea pielii mele hipersensibilizate.

  Cercetez sacoşa cu blugii. Taylor mi-a cumpărat nu numai blugi şi o pereche de Converse noi, dar şi o bluză bleu, şosete şi lenjerie. Oh, Doamne. Un sutien şi o pereche de chiloţi curaţi de fapt, să-i descriu într-o atare manieră prozaică, utilitaristă, ar însemna să-i nedreptăţesc. Vorbim aici de o lenjerie de lux, de fabricaţie europeană, cu design splendid. Numai dantelă bleu şi fineţuri. Uau! Sunt dată pe spate şi uşor intimidată de această lenjerie. Mai mult decât atât, îmi vine perfect. Dar asta nu mă miră. Roşesc când mi-l imaginez pe domnul Tuns Scurt în vreun magazin de lenjerie, cumpărând chestiile astea pentru mine. Mă întreb ce mai are trecut In fişa postului.

  Mă îmbrac în grabă. Restul hainelor se potrivesc perfect. Cu gesturi energice, îmi usuc părul cu prosopul şi încerc cu disperare să-l îmblânzesc. Dar, ca de obicei, refuză să coopereze şi singura mea opţiune e să-l strâng cu o clamă de păr, pe care nu o am. Ar fi trebuit să am una în poşetă, oriunde o fi ea. Trag adânc aer în piept. A sosit timpul să dăm ochii cu domnul Derutant.

  Găsesc dormitorul gol şi mă simt uşurată. Îmi caut rapid poşeta din privire – dar nu e aici. Mai trag o dată aer în piept şi intru în livingul apartamentului. E uriaş. Are o zonă opulentă, cu canapele şi fotolii capitonate moi, o masă pentru cafea, cu un teanc de cărţi în ediţie de lux, o zonă destinată studiului cu un iMac de ultimă generaţie şi un televizor cu plasmă uriaş pe perete. Christian stă la masa de sufragerie din cealaltă parte a încăperii, citind un ziar. E de mărimea unui teren de tenis sau pe-acolo, nu că aş juca eu tenis, deşi am urmărit-o de câteva ori pe Kate jucând. Kate!

  — Drace, Kate! rostesc cu glas piţigăiat.

  Christian ridică privirea spre mine.

  — Ştie că eşti aici şi că eşti încă vie. I-am trimis un SMS lui Elliot, spune el doar cu o urmă de umor.

  Oh, nu! îmi amintesc cu câtă ardoare dansa noaptea trecută. Toate mişcările ei patentate folosite cu maximum de efect pentru a-l seduce, nici mai mult, nici mai puţin decât pe fratele lui Christian! Ce-o să creadă despre faptul că mă aflu aici? N-am mai dormit niciodată în altă parte. Ea e tot cu Elliot. Până acum, a mai făcut asta doar de două ori, şi de ambele dăţi a trebui să suport oribilele pijamale roz timp de o săptămână după despărţire. O să creadă că şi eu am avut o aventură de-o noapte.

  Christian se uită la mine cu o expresie poruncitoare. Poartă o cămaşă albă din olandă, cu gulerul şi manşetele desfăcute.

  — Stai jos, îmi porunceşte el, arătând spre un loc la masă.

  Traversez încăperea şi mă aşez vizavi de el, aşa cum mi s-a ordonat. Masa e plină de mâncare.

  — N-am ştiut ce-ţi place, aşa că am comandat o selecţie din meniul de mic-dejun.

  Îmi oferă un zâmbet strâmb, ca de scuză.

  — Ai fost foarte risipitor, murmur, năucită de tot ce a ales, cu toate că mi-e foame.

  — Da, am cam fost.

  Are un ton de om vinovat.

  Optez pentru clătite, sirop de arţar, ouă jumări şi bacon. Christian încearcă să-şi ascundă un zâmbet în timp ce se întoarce la omleta lui din albuş de ou. Mâncarea e delicioasă.

  — Ceai? întreabă.

  — Da, te rog.

  Îmi întinde un mic ceainic cu apă fierbinte, iar pe farfurioară găsesc un pliculeţ de ceai twinnings english breakfast. Dumnezeule, a ţinut minte ce fel de ceai îmi place!

  — Ai părul foarte ud, mă mustră el.

  — N-am găsit uscătorul de păr, bâigui, stânjenită. Nu că l-aş fi căutat.

  Christian îşi strânge buzele, gura preschimbându-i-se într-o linie aspră, dar nu zice nimic.

  — Mulţumesc pentru haine.

  — E o plăcere, Anastasia. Culoarea asta îţi vine bine.

  Roşesc şi mă uit în jos.

  — Ştii, chiar c-ar trebui să înveţi cum să primeşti un compliment.

  Tonul lui e foarte critic.

  — Ar trebui să-ţi dau nişte bani pentru hainele astea.

  Se uită la mine crunt, de parcă l-aş fi jignit profund. Mă grăbesc să continui.

  — Şi-aşa mi-ai oferit cărţile, pe care, bineînţeles, nu pot să le accept. Dar hainele… dă-mi voie să ţi le plătesc.

  Zâmbesc temătoare.

  — Anastasia, crede-mă, pot să-mi permit.

  — Nu asta e important. De ce să-mi cumperi aşa ceva?

  — Pentru că pot.

  În ochii lui întrezăresc o sclipire malefică.

  — Faptul că poţi nu înseamnă că şi trebuie, îi răspund pe un ton potolit în timp ce el ridică o sprânceană la mine, cu ochii scânteind, şi deodată am sentimentul că vorbim despre altceva, dar nu ştiu despre ce anume.

  Ceea ce-mi aduce aminte…

  — De ce mi-ai trimis cărţile, Christian? îl întreb cu o voce blândă.

  El îşi pune tacâmul pe masă şi mă priveşte intens, cu ochii arzând de o emoţie imposibil de sondat. Fir-ar să fie – simt că mi se usucă gura.

  — Ei bine, când era cât pe ce să fii lovită de biciclistul ăla – iar eu te-am ţinut în braţe şi tu te uitai în sus la mine – implorându-mă din priviri „sărută-mă, sărută-mă, Christian” – se opreşte şi ridică din umeri – am simţit că îţi datorez scuze şi un avertisment.

  Îşi plimbă mâna prin păr.

  — Anastasia, eu nu sunt genul de bărbat cu inimioare şi floricele… Nu am porniri romantice. Gusturile mele sunt foarte aparte. Trebuie să te ţii departe de mine.

  Închide ochii ca şi cum s-ar fi simţit înfrânt.

  — Totuşi, e ceva în tine de care-mi este imposibil să stau departe. Dar cred că deja ţi-ai dat seama de asta.

  Pofta de mâncare mi-a dispărut. El nu se poate ţine departe!

  — Păi atunci, n-o face, şoptesc.

  El icneşte surprins, cu ochii măriţi.

  — Nu ştii ce vorbeşti.

  — Atunci, lămureşte-mă.

  Stăm şi ne uităm unul la celălalt, fără să ne mai atingem de mâncare.

  — Prin urmare, nu eşti abstinent?

  — Nu, Anastasia, nu sunt abstinent.

  Se opreşte ca să-mi dea răgaz să asimilez informaţia, iar eu mă fac stacojie la faţă. Filtrul dintre gură şi creier s-a stricat din nou. Nu pot să cred c-am spus ce-am spus cu glas tare.

  — Ce planuri ai pentru următoarele zile? continuă cu o voce joasă.

  — Lucrez azi, de la prânz. Cât e ceasul? întreb, cuprinsă subit de panică.

  — E abia trecut de zece, ai timp berechet. Ce zici de mâine?

  Stă cu coatele pe masă şi-şi sprijină bărbia pe degetele lungi, împreunate.

  — Kate şi cu mine începem să ne facem bagajele. Ne mutăm la Seattle săptămâna viitoare, iar eu lucrez la Clayton's toată săptămâna asta.

  — Aveţi deja unde să staţi în Seattle?

  — Da.

  — Unde?

  — Nu-mi amintesc adresa. E în Districtul Pike Marklet.

  — Nu-i departe de mine. Zâmbeşte.

  — Şi în Seattle ce-ai de gând să faci?

  Unde vrea să ajungă cu toate întrebările astea? Inchiziţia Christian Grey e aproape la fel de enervantă ca Inchiziţia Katherine Kavanagh.

  — Am trimis cereri de angajare în stagiatură. Aştept răspuns.

  — Ai trimis şi la compania mea, aşa cum ţi-am sugerat?

  Roşesc… Bineînţeles că nu.

  — Ăă… nu.

  — Ce nu-ţi convine la compania mea?

  — Compania ta sau compania ta? spun şi îi zâmbesc afectată.

  — Faci mişto de mine, domnişoară Steele?

  Îşi lasă capul într-o parte şi cred că pare amuzat, dar e greu să-ţi dai seama. Roşesc şi îmi aţintesc ochii spre micul dejun neterminat. Nu pot să-l privesc în faţă când foloseşte tonul ăsta al vocii.

  — Mi-ar plăcea să-ţi muşc buza aia, şopteşte sumbru.

  Tresar surprinsă, ignorând complet faptul că îmi muşcam buza de jos, iar gura mea rămâne deschisă. Ăsta e de bună seamă lucrul cel mai sexy care mi s-a spus vreodată. Pulsul mi-a atins un maxim şi am impresia că gâfâi. Dumnezeule, îmi tremură tot corpul şi nici n-a pus încă mâna pe mine. Mă foiesc în scaun şi îi întâlnesc privirea Întunecată.

  — Şi de ce n-o faci? îl provoc cu glas scăzut.

  — Pentru că n-am de gând să te ating, Anastasia – cel puţin până nu-mi dai consimţământul tău scris în acest sens.

  Buzele lui schiţează un zâmbet.

  Ce?

  — Ce înseamnă asta?

  — Exact ce am spus.

  Oftează şi clatină din cap către mine, amuzat, dar în acelaşi timp exasperat.

  — Trebuie să-ţi arăt, Anastasia. La ce oră termini lucrul diseară?

  — Pe la opt.

  — Păi, am putea să mergem la Seattle în seara asta sau sâmbăta viitoare, să luăm cina la mine acasă, şi atunci o să te pun la curent cu toate treburile. Alegerea îţi aparţine.

  — De ce nu poţi să-mi spui acum?

  — Pentru că vreau să mă bucur de acest mic dejun şi de compania ta. După ce te vei fi lămurit, probabil că n-o să vrei să mă mai vezi vreodată.

  Asta ce mai înseamnă? Exploatează sexual copii de vârstă fragedă în cine ştie ce parte a planetei uitată de Dumnezeu? E membru al vreunui sindicat al crimei organizate? Asta ar explica de ce e atât de bogat. E evlavios? E impotent? Desigur că nu – ar putea să-mi dovedească asta chiar acum. Mă fac roşie când mă gândesc la posibilităţi. Raţionamentul ăsta nu mă duce nicăieri. Mi-ar plăcea să rezolv cât mai curând enigma care este Christian Grey. Dacă înseamnă că acel mare secret pe care-l ascunde este atât de hidos încât să nu mai vreau să ştiu de el, atunci, sincer, ar fi o uşurare. Nu te minţi – strigă Vocea interioară la mine – ar trebui să fie ceva teribil de rău ca să te facă să fugi văzând cu ochii.

  — Diseară.

  Îl văd cum ridică o sprânceană.

  — La fel ca Eva, te grăbeşti să guşti fructul rupt din copacul cunoaşterii.

  Zâmbeşte cu superioritate.

  — Faci mişto de mine, domnule Grey? întreb cu inocenţă.

  Arogant nesuferit.

  Îngustează ochii către mine şi-şi ia telefonul Blackberry de pe masă. Apasă un număr.

  — Taylor. O să am nevoie de Charlie Tango.

  Charlie Tango! Cine mai e şi ăsta?

  — Din Portland la, să zicem, ora douăzeci şi treizeci de minute… Nu, în aşteptare la Escala… Toată noaptea.

  Toată noaptea!

  — Da. Disponibil mâine-dimineaţă. O să pilotez eu de la Portland la Seattle.

  Pilotează?

  — Pilot de rezervă de la douăzeci şi două şi treizeci.

  Pune telefonul jos. Nici te rog, nici mulţumesc.

  — Întotdeauna oamenii fac ce le spui să facă?

  — De regulă, dacă nu vor să rămână fără slujbă, spune el pe şleau.

  — Şi dacă nu lucrează pentru tine?

  — Oh, pot să fiu foarte insistent, Anastasia. Ar fi bine să-ţi termini micul dejun. Pe urmă te duc acasă. Vin să te iau de la Clayton's la opt, când termini. O să zburăm până la Seattle.

  Clipesc des.

  — O să zburăm?

  — Da, am un elicopter.

  Rămân cu gura căscată. Am o a doua întâlnire cu Christian Grey Cel-Atât-de-Misterios. De la cafea la zbor cu elicopterul. Uau!

  — Mergem cu elicopterul la Seattle?

  — Da.

  — De ce?

  Rânjeşte malefic.

  — Pentru că pot. Termină-ţi micul dejun.

  Cum să mai mănânc acum? Merg la Seattle cu elicopterul Împreună cu Christian Grey. Care vrea să-mi muşte buza… gândul mă face să mă foiesc neliniştită.

  — Mănâncă, spune el cu mai multă asprime. Anastasia, nu suport să văd mâncare risipită… mănâncă.

  — Nu pot să mănânc toate astea.

  Mă holbez la cele rămase pe masă.

  — Mănâncă ce-ai în farfurie. Dacă ai fi mâncat cum se cuvine Ieri, n-ai mai fi aici, iar eu nu mi-aş fi trădat atuurile atât de curând.

  Gura lui capătă o expresie fioroasă. Pare supărat.

  Mă încrunt întorcându-mă la mâncarea mea, care între timp s-a răcit. Sunt prea excitată să mănânc, Christian. Nu înţelegi? aud explicaţia Vocii interioare. Dar sunt prea laşă ca să dau glas acestor gânduri, mai ales când el pare atât de posomorât. Hmm, ca un băieţel. Gândul mi se pare amuzant.

  — Ce-i atât de amuzant? întreabă.

  Clatin din cap, neîndrăznind să-i spun, şi-mi ţin ochii ţintuiţi asupra mâncării. Înghit ultima bucăţică de clătită şi mă uit la el. Christian mă priveşte meditativ.

  — Bravo, spune el. O să te duc acasă după ce-ţi usuci părul. Nu vreau să te îmbolnăveşti.

  În cuvintele lui se simte un fel de promisiune nerostită. Ce vrea să spună? Plec de la masă, întrebându-mă o clipă dacă n-ar trebui să-i cer voie, dar renunţ la idee. N-aş vrea să stabilesc un precedent periculos.

  Mă îndrept înspre dormitorul lui. Un gând mă opreşte.

  — Dar tu unde-ai dormit azi-noapte?

  Mă întorc să-l privesc cum stă încă aşezat pe scaunul din sufragerie. Nu văd nici un fel de pături sau cearşafuri aici – poate că le-a strâns şi le-a pus în altă parte.

  — În patul meu, spune simplu, cu privirea din nou impasibilă.

  — Oh.

  — Da, a fost şi pentru mine o noutate.

  Zâmbeşte.

  — Să nu faci… sex.

  Na – am rostit cuvântul. Roşesc… fireşte.

  — Nu.

  Clatină din cap şi se încruntă, ca şi cum şi-ar fi amintit ceva neplăcut.

  — Să dorm cu cineva în pat.

  Îşi ia ziarul şi continuă să citească.

  Dumnezeule, ce vrea să spună cu asta? Că n-a dormit niciodată cu nimeni? Că e virgin? Nu ştiu ce mă face să mă îndoiesc de asta. Stau şi-l privesc neîncrezătoare. E cel mai misterios personaj pe care l-am cunoscut vreodată. Şi încep să realizez că am dormit cu Christian Grey şi-mi vine să-mi trag palme – ce n-aş fi dat să fiu conştientă şi să-l privesc dormind! Să-l văd vulnerabil. Cumva, asta mi se pare greu de imaginat. Ei bine, după toate aparenţele, totul va ieşi la lumină diseară.

  În dormitorul lui, caut o comodă şi găsesc uscătorul de păr. Mă ajut cu degetele şi îmi usuc părul cât mai bine. După ce termin, mă duc în baie. Vreau să mă spăl pe dinţi. Văd periuţa lui Christian. Aş vrea să-l am în gură. Hmm… Privind vinovată peste umăr, pipăi perii periuţei. Sunt umezi. Cred c-a folosit-o deja. O apuc repede, pun pastă pe ea şi îmi spăl la repezeală dinţii. Mă simt ca un copil poznaş. E palpitant.

  Îmi iau tricoul, sutienul şi chiloţii de ieri, îi pun în sacoşa adusă de Taylor şi mă întorc în living, ca să-mi caut geanta şi haina. Constat cu bucurie că am o clamă de păr în geantă. Christian mă priveşte cum îmi prind părul la spate, cu o expresie insondabilă. Îi simt ochii urmărindu-mă în timp ce mă aşez şi-l aştept să termine. Vorbeşte la telefon cu cineva.

  — Vor două?. Cât ar costa asta?. Bine, şi ce măsuri de siguranţă am luat deja?. Şi vor să se ducă prin Suez?. Cât de sigur e Ben Sudan?. Şi când ajung în Darfur?. OK, hai s-o facem. Ţine-mă la curent cu desfăşurările.

  Închide.

  — Eşti gata?

  Aprob dând din cap. Mă întreb despre ce a fost convorbirea de adineauri. Îşi pune pe el haina bleumarin cu dungi fine, ia cheile de la maşină şi porneşte spre uşă.

  — După tine, domnişoară Steele, murmură el, deschizându-mi uşa.

  Pare elegant într-un mod neglijent.

  Mă opresc, un pic cam mult, ca să mă satur de imaginea lui. Şi când te gândeşti că am dormit cu el azi-noapte şi, după toată tequila şi borâtura, el e încă aici. Mai mult de-atât, vrea să mă ducă la Seattle. De ce pe mine? Nu pricep. Ies pe uşă rememorându-i cuvintele – E ceva în tine – ei bine, sentimentul e întru totul reciproc, domnule Grey, şi am de gând să aflu care-ţi este secretul.

  Mergem în tăcere pe coridor până la lift. In timp ce aşteptăm, mă uit la el printre gene, iar el se uită cu coada ochiului la mine. Zâmbesc, iar buzele lui zvâcnesc.

  Liftul soseşte şi păşim înăuntru. Suntem singuri. Deodată, dintr-un motiv inexplicabil, probabil ca urmare a apropierii într-un spaţiu închis, atmosfera dintre noi se schimbă, încărcată cu o anticipare electrică, însufleţitoare. Respiraţia mi se modifică şi inima îmi bate mai repede. Îmi muşc buza.

  — Oh, la naiba cu birocraţia, geme el.

  Se repede la mine, lipindu-mă de peretele liftului. Până să-mi dau seama ce se întâmplă, îmi prinde ambele mâini într-o strânsoare ca de cleşte deasupra capului şi mă ţintuieşte de perete cu propriile şolduri. Ce nebunie! Cu cealaltă mână mă apucă de păr şi-l trage în jos, ridicându-mi faţa, după care-şi lipeşte buzele de ale mele. Puţin lipseşte să nu fie dureros. Gem în gura lui, oferindu-i limbii sale spaţiu de manevră. El profită din plin şi limba lui îmi explorează gura cu mişcări exersate. N-am fost niciodată sărutată astfel. Şovăielnic, limba mea o atinge pe a lui, alăturându-i-se într-un dans lent, erotic, totul numai atingere şi senzaţii, cu mişcări iuţi şi agresive. Ridică mâna ca să-mi apuce bărbia şi mi-o ţine în loc. Sunt neajutorată, cu mâinile ţintuite, cu faţa prinsă în mâna lui, şi imobilizată de şoldurile lui. Îi simt erecţia pe pântece. Oh, Doamne… Mă doreşte. Christian Grey, zeul grec, mă doreşte, iar eu îl doresc pe el, aici… acum, în lift.

  Eşti. Atât. De. Dulce, murmură el, rostind cuvintele ca într-un staccato.

  Liftul se opreşte, uşile se deschid şi el se depărtează de mine cât ai clipi, lăsându-mă în aer. Trei inşi în ţinută office se uită la noi şi pufnesc dispreţuitor în timp ce se urcă în cabină. Pulsul meu atinge cote alarmante, am senzaţia că tocmai am urcat pieptiş un deal. Îmi vine să mă aplec şi să-mi prind genunchii cu mâinile… dar ar fi prea pe faţă.

  Arunc o privire spre el. Pare atât de calm şi de imperturbabil, de parcă tocmai ar rezolva careul de cuvinte încrucişate din Seattle Times. Ce nedrept e totul. Să fie oare totalmente neafectat de prezenţa mea? Se uită la mine cu coada ochiului şi, cu delicateţe, lasă să iasă un oftat adânc. Aha, deci până la urmă e tulburat – şi mica mea zeiţă intimă se unduieşte într-o blajină samba a victoriei. Bărbaţii coboară la primul etaj. Mai avem de coborât un nivel.

  — Te-ai spălat pe dinţi, zice el, privindu-mă fix.

  — Ţi-am folosit periuţa.

  Buzele i se curbează într-o jumătate de zâmbet.

  — Of, Anastasia Steele, ce-am să mă fac eu cu tine?!

  Uşile se deschid la parter, iar el mă ia de mână şi mă trage afară.

  — Care-i treaba cu lifturile? bombăne, mai mult pentru sine In timp ce străbate foaierul. Mă chinui să ţin pasul cu el pentru că puterea de judecată mi-a fost cu minuţiozitate şi în stil regal împrăştiată pe podeaua şi pereţii liftului numărul trei de la Heathman Hotel.

  Capitolul 6

  Christian deschide portiera din dreapta a SUV-ului Audi de culoare neagră, iar eu mă urc la bord. E o maşină bestială. N-a mai menţionat explozia de pasiune din lift. Să-i zic eu? Ar fi bine să vorbim despre asta sau să ne prefacem că nu s-a întâmplat? Aproape că nu mi se pare real – primul meu sărut fără nici un fel de reţineri. Cu trecerea timpului, îi atribui un statut mitic, de legendă arthuriană, de Cetatea dispărută a Atlantidei. Nu s-a întâmplat niciodată, n-a existat niciodată. Poate că mi-am imaginat eu totul Nu. Îmi pipăi buzele, umflate de la sărut. Fără doar şi poate că s-a întâmplat. Sunt altă femeie. Îl doresc pe bărbatul ăsta cu disperare, iar el m-a dorit.

  Arunc o privire spre el. Christian a revenit la eul lui obişnuit, politicos şi uşor distant.

  Ce derutant!

  Porneşte motorul şi iese cu spatele din parcare. Dă drumul la sistemul de sonorizare. Interiorul maşinii se umple cu cea mai dulce şi mai fermecătoare muzică, interpretată de două femei. Oh, Doamne… toate simţurile mele sunt răvăşite, aşa încât efectul muzicii este îndoit. Îmi trimite fiori delicioşi pe spinare. Christian iese pe Southwest Park Avenue şi şofează cu o siguranţă relaxată.

  — Ce ascultăm?

  — E „Duetul florilor” de Delibes, din opera Lakmé. Îţi place?

  — Christian, e superb.

  — Nu-i aşa?

  Zâmbeşte larg, aruncându-mi o privire. Şi, pentru o clipă, pare să-şi trădeze adevărata vârstă: tânăr, fără griji şi frumos de-ţi taie respiraţia. Asta să fie „cheia” lui? Muzica? Stau şi ascult vocile angelice stârnindu-mă şi seducându-mă.

  — Pot să mai ascult o dată asta?

  — Desigur.

  Christian apasă un buton, iar muzica îmi dezmiardă încă o dată auzul. Este un asalt blând, lent, dulce şi sigur asupra simţurilor mele auditive.

  — Îţi place muzica clasică? întreb, sperând să obţin o informaţie preţioasă legată de preferinţele lui personale.

  — Gusturile mele sunt eclectice, Anastasia, îmi place tot de la Thomas Tallis la Kings of Leon. Depinde în ce dispoziţie mă aflu. Tu?

  — Şi eu la fel. Chiar dacă nu ştiu cine e Thomas Tallis.

  Se întoarce şi mă priveşte scurt, înainte de a reveni cu privirea la drum.

  — O să ţi-l pun odată să-l asculţi. E un compozitor britanic din secolul al şaisprezecelea. Tudor, muzică corală de biserică.

  Christian zâmbeşte către mine.

  — Pare foarte ezoteric, ştiu, dar în acelaşi timp e magic.

  Apasă un buton şi Kings of Leon încep să cânte. Hmm… pe-asta o ştiu. „Sex on Fire.” Cât se poate de adecvat. Muzica e întreruptă de soneria unui telefon care sună prin sistemul de difuzoare. Christian apasă un buton de pe volan.

  — Grey, răspunde scurt, pe un ton răstit.

  — Domnule Grey, Welch la telefon. Am informaţia pe care aţi cerut-o.

  O voce aspră, imaterială, se aude în difuzoare.

  — Bun. Trimite-mi-o prin e-mail. Mai e ceva?

  — Nu, domnule.

  Apasă butonul, întrerupând convorbirea, şi muzica revine. Fără la revedere sau mulţumesc. Mă bucur tare mult că n-am luat niciodată în serios ideea de a lucra pentru el. Fie şi numai gândul mă face să mă cutremur. E prea poruncitor şi rece cu angajaţii lui. Muzica se întrerupe din nou din pricina telefonului.

  — Grey.

  — Contractul de confidenţialitate v-a fost trimis prin e-mail, domnule Grey.

  O voce de femeie.

  — Bun, asta e tot, Andrea.

  — O zi bună, domnule.

  Christian închide convorbirea prin apăsarea butonului de pe volan. Muzica revine pentru scurt timp când telefonul sună din nou. Ce naiba, aşa e viaţa lui – cu apeluri telefonice care-l sâcâie tot timpul?

  — Grey, se răsteşte el.

  — Bună, Christian, ţi-ai tras-o?

  — Salut, Elliot – sunt pe difuzoare şi nu sunt singur în maşină.

  Christian oftează.

  — Cine e cu tine?

  Christian dă ochii peste cap.

  — Anastasia Steele.

  — Bună, Ana!

  Ana!

  — Salut, Elliot.

  — Am auzit multe despre tine, murmură Elliot cu glas răguşit.

  Christian se încruntă.

  — Să nu crezi nimic din ce ţi-a spus Kate.

  Elliot râde.

  — O las acasă pe Anastasia acum.

  Cristian îmi rosteşte răspicat numele întreg.

  — Te iau cu mine?

  — Sigur.

  — Ne vedem curând.

  Cristian închide şi muzica se aude din nou.

  — De ce insişti să-mi spui Anastasia?

  — Pentru că ăsta e numele tău.

  — Eu prefer Ana.

  — Serios?

  Aproape c-am ajuns la apartament. N-a durat mult.

  — Anastasia, spune el gânditor.

  Îi arunc o căutătură încruntată, dar el nu-mi ia în seamă expresia.

  — Ce s-a întâmplat în lift… n-o să se mai întâmple din nou, mă rog, doar dacă va fi ceva premeditat.

  Parchează în faţa duplexului în care locuiesc. Cu întârziere îmi dau seama că nu m-a întrebat unde locuiesc – şi totuşi, ştie. Dar, pe de alta parte, mi-a trimis cărţile, aşa că e firesc să ştie unde stau. Ce hărţuitor inteligent, posesor de elicopter şi de sisteme de localizare a telefoanelor mobile n-ar şti?

  Şi de ce nu vrea să mă sărute din nou? Gândul mă face să mă bosumflu. Pe bune, numele lui de familie ar trebui să fie Cryptic, nu Grey. Se dă jos din maşină, păşind cu o graţie relaxată datorată picioarelor lui lungi, şi ocoleşte maşina ca să-mi deschidă portiera, ca un gentleman care nu se dezminte – exceptând, probabil, anumite momente rare şi nepreţuite prin lifturi. Roşesc amintindu-mi de gura lui lipită de a mea, iar gândul că am fost incapabilă să-l ating îmi vine brusc în minte. Am vrut să-mi plimb degetele prin părul lui răvăşit, dar n-am fost în stare să-mi mişc mâinile. Retrospectiv, sunt frustrată.

  — Mi-a plăcut ce s-a întâmplat în lift, murmur în timp ce cobor din maşină. Nu sunt sigură dacă am auzit un suspin pronunţat, dar prefer să-l ignor şi să urc treptele de la intrare.

  Kate şi Elliot stau la masa noastră de sufragerie. Cărţile de paisprezece mii de dolari au dispărut. Slavă Cerului. Am planuri cu ele. Prietena mea are lipit pe faţă cel mai „atipic pentru Kate” rânjet ridicol şi pare ciufulită într-un fel cât se poate de sexy. Christian mă urmează în living room şi, în ciuda rânjetului ei care parcă vrea să anunţe că „m-am simţit bine toată noaptea”, Kate îl urmăreşte cu suspiciune.

  — Bună, Ana, zice ea şi sare să mă îmbrăţişeze, după care mă examinează din cap până-n picioare.

  Se încruntă şi se întoarce spre Christian.

  — Bună dimineaţa, Christian, spune ea pe un ton uşor ostil.

  — Domnişoară Kavanagh, răspunde pe tonul lui rigid şi formal.

  — Christian, o cheamă Kate, bombăne Elliot.

  — Kate.

  Christian o salută politicos printr-o mişcare a capului şi îl priveşte crunt pe Elliot, care rânjeşte şi se ridică să mă îmbrăţişeze fl el.

  — Bună, Ana.

  Zâmbeşte, cu ochii lui albaştri scânteind, şi îmi place de el instantaneu. E evident că nu seamănă deloc cu Christian, dar, pe de altă parte, sunt fraţi adoptaţi.

  — Bună, Elliot.

  Îi zâmbesc şi sunt conştientă că-mi muşc buza.

  — Elliot, am face bine să plecăm, anunţă Christian pe un ton moderat.

  — Desigur.

  Se întoarce spre Kate şi o trage în braţele lui, sărutând-o îndelung, stăruitor.

  Dumnezeule… luaţi-vă o cameră. Mă uit în pământ, stânjenită. Arunc o privire spre Christian, care mă cercetează atent. Mijesc ochii. Tu de ce nu poţi să mă săruţi aşa? Elliot continuă s-o sărute pe Kate, ridicând-o şi aplecând-o într-o strânsoare spectaculoasă, în urma căreia părul ei atinge podeaua în timp ce el o sărută cu pasiune.

  — Pe mai târziu, iubi, spune el şi zâmbeşte larg.

  Kate se topeşte, pur şi simplu. N-am mai văzut-o niciodată topindu-se – cuvintele „atrăgător” şi „maleabil” îmi vin în minte. Kate cea maleabilă. Mamă, Elliot trebuie să fie tare priceput, Christian îşi dă ochii peste cap şi se uită în jos la mine, cu expresia lui de nepătruns, deşi poate că e uşor amuzat. Îmi aranjează după ureche o şuviţă de păr care s-a desprins din coada de cal. Contactul îmi taie respiraţia şi îmi las capul pe degetele lui. Ochii i se îmblânzesc şi-şi plimbă degetul mare pe buza mea de jos. Sângele-mi fierbe în vene. Şi, mult prea rapid, atingerea lui a dispărut.

  — Pe mai târziu, iubi, murmură el şi nu mă pot abţine să nu râd, pentru că e atât de diferit de felul lui de a fi.

  Dar cu toate că ştiu că e ireverenţios, alintul atinge ceva adânc înăuntrul meu.

  — Vin să te iau la opt.

  Se întoarce să plece şi deschide uşa de la intrare, ieşind pe verandă. Elliot îl urmează la maşină, dar se întoarce şi-i mai trimite lui Kate o bezea, iar eu simt un junghi de gelozie.

  — Ia zi, aţi făcut-o? întreabă Kate în timp ce ne uităm la ei cum se urcă în maşină şi pleacă, glasul trădându-i în mod vădit curiozitatea arzătoare.

  — Nu, mă răstesc iritată, sperând că asta va opri torentul de întrebări.

  Ne întoarcem în apartament.

  — Pe când voi, e clar că aţi făcut-o. Nu-mi pot înăbuşi invidia. Kate reuşeşte întotdeauna să-i prindă în mreje pe bărbaţi. E irezistibilă, frumoasă, sexy, amuzantă, descurcăreaţă… tot ceea ce eu nu sunt. Dar zâmbetul cu care-şi însoţeşte răspunsul e molipsitor.

  — Da, şi mă văd cu el iar în seara asta.

  Bate din palme şi ţopăie ca un copil mic. Nu-şi poate ascunde entuziasmul şi fericirea, iar eu nu pot decât să fiu fericită pentru ea. O Kate fericită… asta va fi interesant.

  — Christian mă duce la Seattle în seara asta.

  — La Seattle?

  — Da.

  — Poate că… atunci?

  — Oh, aşa sper.

  — Deci, îl placi?

  — Da.

  — Îl placi îndeajuns ca să…?

  — Da.

  Ea ridică din sprâncene.

  — Uau! Ana Steele, în sfârşit îndrăgostită de un bărbat, şi e Christian Grey – miliardarul hot şi sexy.

  — Ei, da – e vorba numai despre bani. Pufnesc afectată şi amândouă izbucnim într-un hohot de râs.

  — Asta e o bluză nouă? întreabă ea şi o pun la curent cu toate detaliile neinteresante ale nopţii mele.

  — Te-a sărutat? întreabă în timp ce pregăteşte cafeaua.

  Roşesc.

  — O dată.

  — O dată! pufneşte în derâdere.

  Eu încuviinţez dând din cap, mai degrabă ruşinată.

  — E foarte rezervat.

  Se încruntă.

  — Asta e ciudat.

  — Nu cred că „ciudat” e o descriere completă, pe bune.

  — Trebuie să ne asigurăm că vei fi pur şi simplu irezistibilă în seara asta, spune ea cu hotărâre.

  Oh, nu… asta se anunţă ca o operaţiune cronofagă, umilitoare ţi dureroasă.

  — Trebuie să ajung la muncă într-o oră.

  — Pot să termin în intervalul ăsta de timp. Haide.

  Kate mă ia de mână şi mă duce în dormitorul ei.

  Ziua abia se târăşte la Clayton's, deşi e aglomeraţie. Ne-a lovii sezonul de vară, aşa că trebuie să petrec două ore cu completare” rafturilor din momentul în care se închide magazinul. E o muncii stupidă şi îmi lasă prea mult timp de gândit. Serios vorbind, n-ani avut nici o şansă toată ziua.

  Sub îndrumarea neobosită şi, sincer, intruzivă a lui Kate, picioarele şi subsuorile mele sunt epilate la perfecţie, sprâncenele pensate şi nu mai am pe corp nici un locşor acoperit de păr. A fost o experienţă cât se poate de neplăcută. Dar ea mă asigură că la aşa ceva se aşteaptă bărbaţii din zilele astea. La ce altceva se va aştepta el? Trebuie s-o conving pe Kate că asta vreau să fac. Din cine ştie ce motiv straniu, n-are încredere în el, probabil pentru că e atât de rigid şi de formal, Ea spune că nu reuşeşte să-şi dea seama exact despre ce e vorba, dar i-am promis c-o să-i trimit un SMS când ajung în Seattle. Nu i-am spus despre elicopter; ar reacţiona imprevizibil.

  Mai am şi problema cu José. Mi-a lăsat pe telefon trei mesaje şi şapte apeluri pierdute. În plus, a sunat şi acasă de două ori. Kate a fost foarte neclară în privinţa locului unde mă aflam. El şi-a dat seama că prietena mea mă acoperă. Kate nu ştie să fie vagă. Dar am decis să-l las să fiarbă în suc propriu. Sunt încă prea supărată pe el.

  Christian a pomenit ceva despre nişte documente birocratice şi nu ştiu dacă a glumit sau chiar va trebui să semnez ceva. Încercarea de a ghici îmi provoacă frustrări. Şi, peste toată anxietatea, abia dacă reuşesc să-mi domolesc nerăbdarea sau nervozitatea. Noaptea asta e noaptea cea mare! După atâta timp, sunt pregătită pentru asta? Zeiţa mea intimă se uită urât la mine, bătând nerăbdătoare din picior. E pregătită pentru asta de ani de zile, şi e gata pentru orice cu Christian Grey, dar tot nu pricep ce vede el la mine… sfioasa Ana Steele – n-are nici un sens.

  E punctual, bineînţeles, şi mă aşteaptă când plec de la Claytons. Se dă jos din Audi ca să-mi deschidă portiera şi-mi zâmbeşte cu căldură.

  — Bună seara, domnişoară Steele, spune.

  — Domnule Grey.

  Îl salut politicos cu o mişcare a capului în timp ce mă urc pe bancheta din spate a maşinii. La volan stă Taylor.

  — Salut, Taylor, spun.

  — Bună seara, domnişoară Steele.

  Arc o voce politicoasă şi profesională. Christian urcă în cealaltă parte şi-mi prinde mâna, strângând-o uşor, o atingere care-mi reverberează în tot corpul.

  — Cum a fost la muncă? întreabă el.

  — Foarte lung, răspund, iar vocea mea e şi ea răguşită, prea joasă fi plină de dorinţă.

  — Da, şi pentru mine a fost o zi lungă.

  — Ce-ai făcut? reuşesc să îngaim.

  — Am fost în excursie cu Elliot.

  Degetul lui mare îmi mângâie încheieturile degetelor, înainte şi înapoi, iar inima pare că mi se opreşte în timp ce respiraţia mi se accelerează. Cum de-mi face una ca asta? Abia dacă-mi atinge o părticică a trupului şi hormonii mei o iau razna.

  Drumul cu maşina până la heliport e scurt şi, până să prind de veste, ajungem. Mă întreb unde ar putea să fie fabulosul elicopter. Ne aflăm într-o zonă aglomerată a oraşului şi până şi eu ştiu că elicopterele au nevoie de spaţiu ca să decoleze şi să aterizeze. Taylor parchează, coboară şi-mi deschide portiera. Christian ajunge lângă mine într-o clipită şi mă ia din nou de mână.

  — Eşti gata? întreabă.

  Dau din cap aprobator şi aş vrea să spun: „Pentru orice”, dar sunt prea agitată ca să pot articula cuvintele.

  — Taylor.

  Dă din cap scurt spre şofer şi ne îndreptăm spre interiorul clădirii, direct spre un şir de lifturi. Lift! Amintirea sărutului nostru de dimineaţă se întoarce să mă bântuie. La altceva nu m-am putut gândi toată ziua, în timp ce visam cu ochii deschişi la casa de marcat din magazin. De două ori domnul Clayton a trebuit să mă strige pe nume ca să mă readucă pe pământ. Să spun că am fost distrată ar fi eufemismul anului. Christian îmi aruncă o privire şi un zâmbet uşor stăruie pe buzele lui. Ha! Şi el se gândeşte la asta.

  — Nu-s decât trei etaje, spune el sec, cu ochii dansând amuzaţi.

  Are calităţi telepatice, fără îndoială. E înfiorător.

  Mă străduiesc să-mi păstrez o expresie impasibilă când intrăm în lift. Se închid uşile şi o simt, e aici, acea stranie atracţie electrică zumzăind între noi, înrobindu-mă. Închid ochii într-o tentativă zadarnică de a o ignora. El mă strânge mai tare de mână şi în cinci secunde uşile se deschid pe acoperişul clădirii. Şi iată-l, un elicopter alb pe care scrie Grey Enterprises Holdings, InC. Cu litere albastre şi sigla companiei într-o parte. Sigur asta e o utilizare ilegală a proprietăţii companiei.

  Mă duce într-un mic birou unde un bărbat vârstnic stă la o masă de lucru.

  — Aveţi aici planul de zbor, domnule Grey. Toate verificările externe sunt efectuate. E gata şi vă aşteaptă. Puteţi să plecaţi.

  — Mulţumesc, Joe.

  Christian îi zâmbeşte cu căldură.

  Oh, în sfârşit cineva care merită un tratament amabil din partea lui Christian. Poate că nu-i e angajat. Mă uit plină de admiraţie la bătrân.

  — Să mergem, spune Christian şi pornim spre elicopter.

  Când ajungem aproape, constat că e mult mai mare decât credeam. Mă aşteptam la o versiune echivalentă maşinilor sport, cu două locuri, dar ăsta are cel puţin şapte locuri. Christian deschide uşa şi mă îndrumă către unul din scaunele aflate chiar în faţă.

  — Stai jos – nu atinge nimic, îmi ordonă, urcându-se în spatele meu.

  Închide uşa cu zgomot. Mă bucur că zona e luminată cu reflectoare, altfel mi-ar fi fost greu să văd înăuntrul carlingii mici. Mă aşez în scaunul pe care mi l-a indicat, iar el se lasă pe vine lângă mine ca să-mi prindă harnaşamentul. E un fel de ham în patru puncte, cu toate curelele conectate la o cataramă centrală. Strânge ambele curele superioare, astfel încât abia mă mai mişc. E foarte aproape şi concentrat pe ceea ce face. Dacă aş putea să mă aplec înainte, nasul meu ar ajunge în părul lui. Îi simt mirosul curat, proaspăt, divin, dar sunt ţintuită de scaun şi imobilă. Se uită la mine şi zâmbeşte, de parcă s-ar delecta cu obişnuita lui glumă secretă, cu ochii aprinşi. E atât de ademenitor de aproape. Îmi ţin respiraţia în timp ce trage de una dintre curelele de sus.

  — Eşti în siguranţă, n-ai cum să scapi, îmi şopteşte. Respiră, Anastasia, adaugă el încet.

  Ridică mâna şi-mi mângâie obrazul, plimbându-şi degetele lungi în jos, spre bărbie, pe care o prinde între degetul mare şi arătător. Se apleacă înainte şi îmi dă un sărut scurt şi cast, care mă lasă ameţită, măruntaiele mele încleştându-se la atingerea neaşteptată, înfiorătoare a buzelor lui.

  — Îmi place harnaşamentul ăsta, şopteşte el.

  Ce?

  Se aşază lângă mine şi-şi prinde centura de siguranţă, după care începe o procedură prelungită de verificare a instrumentelor de bord şi de acţionare a comutatoarelor şi butoanelor din ansamblul năucitor de cadrane, lumini şi întrerupătoare din faţa mea. Beculeţele clipesc şi luminează de pe diferitele cadrane, şi întreg panoul de instrumente se trezeşte la viaţă.

  — Pune-ţi alea la urechi, zice, arătând spre căştile aflate în faţa mea.

  Le pun, iar rotorul se porneşte. Zgomotul e asurzitor. Îşi pune şi el căştile şi continuă să comute diferite întrerupătoare.

  — Acum trec prin toate verificările premergătoare zborului.

  Vocea imaterială a lui Christian se aude în urechile mele prin intermediul căştilor. Mă întorc şi îi zâmbesc larg.

  — Ştii ce trebuie să faci? îl întreb.

  El se întoarce şi-mi zâmbeşte.

  — Sunt pilot calificat de patru ani, Anastasia. Cu mine eşti în siguranţă. Îmi aruncă un rânjet hain. Mă rog, cel puţin cât zburăm, adaugă şi-mi face cu ochiul.

  Christian… Îmi face cu ochiul!

  — Eşti gata?

  Încuviinţez din cap, cu ochii mari.

  — OK, turnule. PDX2, aici Charlie Tango Golf – Golf Echo Hotel, gata de decolare. Te rog, confirmă, recepţie.

  — Charlie Tango – ai liber pentru zbor. PDX de apelat, mergi pe direcţia unu patru mii, cap-compas zero unu zero, recepţie.

  — Înţeles, turnule, Charlie Tango e pregătit, terminat. Pornim, adaugă către mine şi elicopterul se ridică încet şi lin în aer.

  Portland dispare sub noi şi ne îndreptăm spre spaţiul aerian al Statelor Unite, deşi stomacul meu rămâne ferm în Oregon. Uau! Toate luminile strălucitoare se micşorează până când ajung să scânteieze plăcut. E ca şi cum ai privi afară dinăuntrul unui acvariu. Când urcăm şi mai sus, nu mai e nimic de văzut. E întuneric beznă, nici măcar luna nu ne mai luminează călătoria. Cum de vedem unde mergem?

  — Înfiorător, nu-i aşa? aud vocea lui Christian în urechi.

  — De unde ştii că mergem în direcţia corectă?

  — Uite.

  Arată cu indexul lui lung spre o busolă electronică.

  — Aparatul ăsta e un Eurocopter EC135. Unul dintre cele mai sigure din clasa lui. E echipat pentru zboruri de noapte.

  Se uită la mine şi rânjeşte.

  — Pe acoperişul clădirii în care locuiesc, e o platformă de aterizare şi într-acolo ne îndreptăm acum.

  Bineînţeles că reşedinţa lui are o platformă de aterizare. Sunt depăşită de situaţie. Faţa lui e luminată blând de luminiţele de pe tabloul de bord. E foarte concentrat şi se uită întruna la diversele cadrane din faţa lui. Mă uit pe sub gene şi-i sorb trăsăturile. Are un profil frumos. Nasul drept, maxilarele proeminente – mi-ar plăcea să-mi plimb limba de-a lungul maxilarului său. Nu s-a bărbierit, iar barba de o zi face perspectiva de două ori mai ispititoare. Hmm… mi-ar plăcea să simt cât e de aspră cu limba, cu degetele, cu faţa.

  — Când zbori noaptea, eşti ca şi orb. Trebuie să te încrezi în instrumente, spune, întrerupându-mi reveria erotică.

  — Cât o să dureze zborul? îngaim cu respiraţia întretăiată.

  Nu mă gândeam deloc la sex, nu, nici pomeneală.

  — Mai puţin de o oră – beneficiem de vânt favorabil.

  Hmm, mai puţin de o oră până la Seattle… nu-i rău deloc. Nu-i de mirare că zburăm.

  Am mai puţin de o oră până la marea dezvăluire. Toţi muşchii mi se încleştează în pântec. Un roi agresiv de fluturi mă năpădeşte. Aceştia se înmulţesc în stomacul meu. Dumnezeule mare, oare ce-mi pregăteşte?

  — Eşti bine, Anastasia?

  — Da, spun cu nervii încordaţi – răspunsul meu e scurt, precis.

  Cred că zâmbeşte, dar e greu să-mi dau seama pe întuneric. Christian acţionează un alt întrerupător.

  — PDX, aici Charlie Tango acum la unu patru mii, recepţie. Schimbă informaţii cu cei de la turnul de control al traficului aerian. Totul mi se pare că sună foarte profesional. Cred că ne mutăm din spaţiul aerian al Portlandului în cel al Aeroportului Internaţional din Seattle.

  — Înţeles, Sea-Tac3, în aşteptare, terminat.

  — Uite, acolo. Arată spre un punctuleţ de lumină în depărtare. Ala e Seattle.

  — Întotdeauna le impresionezi pe femei în felul ăsta? „Hai să zburăm cu elicopterul meu”? întreb, sincer interesată.

  — N-am mai adus niciodată o femeie aici, Anastasia. E o altă premieră pentru mine.

  Are o voce calmă, serioasă.

  Oh, nu mă aşteptam la răspunsul ăsta. O altă premieră? A, poate chestia cu dormitul?

  — Eşti impresionată?

  — Sunt copleşită, Christian.

  Zâmbeşte.

  — Copleşită?

  Şi, pentru un scurt moment, iar îşi arată vârsta.

  Încuviinţez din cap.

  — Eşti atât de… competent.

  — O, vă mulţumesc, domnişoară Steele, spune el politicos.

  Cred că e încântat, dar nu sunt sigură.

  O vreme, călătorim în noaptea neagră în tăcere. Punctul luminos care e Seattle se măreşte din ce în ce.

  — Turnul Sea-Tac către Charlie Tango. Planul de zbor la Escala în regulă. Rog, continuaţi. Şi rămâi în aşteptare. Recepţie.

  — Aici Charlie Tango, înţeles, Sea-Tac. În aşteptare, terminat.

  — E evident că-ţi place asta, murmur eu.

  — Ce anume?

  Se uită spre mine. În lumina slabă a tabloului de comandă, are o expresie întrebătoare.

  — Să zbori, îl lămuresc eu.

  — E nevoie de control şi concentrare… cum să nu-mi placă aşa ceva? Deşi preferatul meu e planorismul.

  — Planorismul?

  — Da. Zborul cu planorul, mai pe înţelesul tuturor. Planoare şi elicoptere… ştiu să le pilotez şi pe unele, şi pe altele.

  — Aha.

  Hobby-uri costisitoare. Îmi amintesc că mi-a spus asta în timpul interviului. Mie îmi place să citesc şi, din când în când, să merg la cinematograf. Aici e vorba de o cu totul altă categorie.

  — Charlie Tango, răspunde, te rog, recepţie.

  Vocea din neant a controlorului de trafic îmi întrerupe reveria. Christian răspunde, pe un ton stăpânit şi încrezător.

  Seattle se apropie. Acum suntem chiar la periferii. Uau! Arată absolut uluitor. Seattle noaptea, din înaltul cerului…

  — Arată bine, nu-i aşa? murmură Christian.

  Aprob din cap cu entuziasm. Pare de pe altă lume – ireal – şi mă simt ca pe un platou de filmare gigantic; poate la filmul preferat al lui José, Blade Runner. Amintirea tentativei de sărut a lui José nu-mi dă pace. Încep să am senzaţia că-s un pic cam crudă pentru că nu-i dau telefon. Poate să aştepte până mâine… cu siguranţă.

  — O să ajungem acolo în câteva minute, mormăie Christian şi dintr-odată sângele îmi bubuie în urechi, pulsul mi se accelerează şi un flux de adrenalină se revarsă în organism.

  Începe să vorbească din nou cu controlorul de trafic, dar nu-l mai ascult. Cred c-o să leşin. Soarta mea e în mâinile lui.

  Zburăm acum printre clădiri şi drept în faţă văd un zgârie-nori, cu un eliport pe acoperiş. Cuvântul „Escala” e pictat cu alb pe partea de sus a clădirii. Se apropie, făcându-se tot mai mare… la fel ca anxietatea mea. Doamne, sper să nu-l dezamăgesc. Cu siguranţă că o să-mi găsească un cusur sau altul. Îmi doresc s-o fi ascultat pe Kate şi să fi îmbrăcat una din rochiile ei, dar îmi plac blugii mei negri, şi mai port o cămaşă dintr-un material moale, de culoarea mentei, şi haina neagră a lui Kate. Arăt îndeajuns de elegant. Mă ţin tot mai strâns de marginea scaunului. Pot să fac asta. Pot să fac asta. Repet această mantra când zgârie-norul se profilează sub noi.

  Elicopterul încetineşte şi zăboveşte în aer, iar Christian îl aşază pe platforma de pe acoperişul clădirii. Îmi simt inima în gât. Nu-mi dau seama dacă e de la anticiparea plină de nelinişte, uşurarea că am ajuns vie sau teama că voi da greş în vreun fel sau altul. Acţionează butonul de oprire a motorului, iar lamele rotorului încetinesc şi devin tot mai puţin zgomotoase, până când nu mai aud decât sunetul respiraţiei mele neregulate. Christian îşi scoate căştile de pe cap şi se apleacă să mi le scoată şi pe ale mele.

  — Am ajuns, spune el încet.

  Pare atât de concentrat, cum stă pe jumătate în penumbră, pe jumătate în lumina strălucitoare de la reflectoarele de aterizare. Cavalerul negru şi cavalerul alb, iată o metaforă adecvată pentru Christian. Pare tensionat. Are maxilarul încleştat şi ochii încordaţi, îşi desface centura de siguranţă şi întinde mâna ca s-o desfacă şi pe a mea. Faţa lui e la câţiva centimetri de a mea.

  — Nu trebuie să faci nimic din ceea ce nu vrei să faci. Ştii asta, nu-i aşa?

  Are un ton atât de înfocat, chiar disperat, cu ochii aprinşi de pasiune, încât mă ia prin surprindere.

  — N-am făcut niciodată ceea ce n-am vrut să fac, Christian.

  În timp ce rostesc cuvintele, nu prea simt convingerea din ele, pentru că, în acest moment, probabil că aş fi în stare să fac orice pentru bărbatul aşezat lângă mine. Dar replica are efect: s-a domolit.

  Mă priveşte cu grijă un moment şi nu-mi dau seama cum, cu toate că e atât de înalt, reuşeşte să se deplaseze cu graţie până la uşa elicopterului şi s-o deschidă. Sare jos, aşteptând să-l urmez, şi-mi prinde mâna când cobor pe platformă. Vântul suflă puternic pe acoperişul clădirii şi mă nelinişteşte faptul că mă aflu la o înălţime de cel puţin treizeci de etaje într-un spaţiu neîmprejmuit. Christian mă cuprinde cu braţul pe după mijloc, trăgându-mă aproape de el.

  — Hai, strigă el, acoperind zgomotul vântului.

  Mă trage până la lift şi, după ce tastează un cod, uşa se deschide, înăuntru e cald şi plin de oglinzi. Oriunde mă uit, îl văd pe Christian multiplicat la infinit, iar amănuntul minunat este că tot multiplicat la infinit se vede şi că mă ţine de mână. Christian formează un alt cod şi uşile se închid, iar liftul începe să coboare.

  Câteva momente mai târziu, ajungem într-un foaier complet alb. În mijloc se află o masă rotundă, din lemn negru, iar pe ea, un buchet de flori albe, incredibil de mare. Pretutindeni, tablouri pe pereţi. Deschide un set de uşi duble şi tema albă continuă de-a lungul unui coridor larg, care dă spre o încăpere somptuoasă, un salon cu tavanul înalt. De asemenea, „imens” e un termen prea „mic”. Peretele de vizavi e din sticlă şi duce spre un balcon cu vedere la Seattle.

  La dreapta, o canapea impozantă în formă de U, pe care zece adulţi ar putea să stea confortabil. În faţa ei, un şemineu modern, de ultimă generaţie, din oţel inoxidabil – sau poate din platină, n-am de unde să ştiu. Focul e aprins şi arde molcom. În partea stângă, în spatele nostru, la intrare, este zona pentru bucătărie. Complet albă, cu blaturi din lemn închis la culoare şi un bar pentru micul dejun cu şase locuri.

  Aproape de zona bucătăriei, în faţa peretelui de sticlă, e o masă de sufragerie, înconjurată de şaisprezece scaune. Iar într-un colţ, discret, un pian cu coadă, negru, lucios. Oh, da… probabil că ştie să cânte şi la pian. Pe toţi pereţii există obiecte de artă de toate formele şi dimensiunile. De fapt, apartamentul ăsta seamănă mai mult cu o galerie decât cu un spaţiu pentru locuit.

  — Pot să-ţi iau haina? întreabă Christian.

  Refuz printr-o clătinare a capului. Mi-e încă frig de la vântul de pe platformă.

  — Vrei să bei ceva? mă întreabă, iar eu răspund clipind din ochi.

  După noaptea trecută?! Încearcă să facă pe amuzantul? Pentru o secundă, mă gândesc să-i cer o margarita… dar îmi lipseşte tupeul.

  — Eu o să beau un pahar de vin alb. Vrei să-mi ţii companie?

  — Da, te rog, murmur eu.

  Stau în picioare în această încăpere enormă şi mă simt nelalocul meu. Mă apropii de peretele de sticlă şi-mi dau seama că jumătatea de jos a acestuia se deschide ca o armonică spre balcon. Seattle apare luminat şi plin de viaţă în fundal. Mă întorc în zona bucătăriei – Îmi trebuie câteva secunde, atât e de departe de peretele de sticlă – iar Christian desface o sticlă de vin. Şi-a dat jos sacoul.

  — Pouilly Fumé îţi place?

  — Nu ştiu nimic despre vinuri, Christian. Sunt sigură c-o să fie hun.

  Vocea mea e moale şi şovăielnică. Inima îmi bubuie în piept. Vreau să fug. Omul ăsta e teribil de bogat. Un stil de viaţă opulent, exagerat. Ce caut eu aici? Ştii foarte bine ce cauţi aici, îmi dă replica sardonică Vocea interioară. Da, vreau să ajung în patul lui Christian Grey.

  — Uite.

  Îmi întinde un pahar de vin. Până şi paharele sunt scumpe… grele, de cristal. Iau o gură, iar vinul este uşor, aspru şi delicios.

  — Eşti tăcută şi nici măcar n-ai roşit. De fapt, cred că nu te-am văzut niciodată atât de palidă, Anastasia, murmură el. Ţi-e foame?

  Clatin din cap. Nu de mâncare.

  — Locuinţa asta a ta e foarte mare.

  — Mare?

  — Mare.

  — Da, e mare, admite el, iar ochii îi strălucesc amuzaţi.

  Mai iau o gură de vin.

  — Ştii să cânţi?

  Arăt cu bărbia spre pian.

  — Da.

  — Bine?

  — Da.

  — Bineînţeles că ştii. Există ceva pe care să nu-l poţi face bine?

  — Da… câteva lucruri.

  Soarbe din paharul de vin. Nu-şi dezlipeşte ochii de pe mine. Îi simt cum mă urmăresc în timp ce mă întorc şi privesc în jur, la această vastă încăpere. „încăpere” e un cuvânt greşit. Nu e o cameră… e un adevărat cartier general.

  — Vrei să stai jos?

  Aprob printr-o mişcare a capului, iar el mă ia de mână şi mă duce la canapeaua albă. Când mă aşez, sunt frapată de faptul că mă simt ca Tess Durbeyfield uitându-se la noua casă care-i aparţinea celebrului Alee d'Urberville. Gândul mă face să zâmbesc.

  — De ce ai ales tocmai Tess ofthe d'Urbervilles? întreb.

  Christian mă priveşte fix o clipă. Cred că întrebarea mea l-a lurprins.

  — Păi, tu ai spus că-ţi place Thomas Hardy.

  — Ăsta e singurul motiv?

  Până şi eu aud dezamăgirea din vocea mea. Gura lui se strânge Într-o linie dură.

  — Mi s-a părut adecvat. Aş putea să te ridic la înălţimea unui ideal imposibil precum Angel Clare, sau să te degradez complet, ca Alec d'Urberville, murmură el şi ochii îi fulgeră întunecat şi pcriculos.

  — Dacă sunt doar două opţiuni, o să aleg degradarea, şoptesc, ultându-mă la el.

  Vocea interioară se holbează la mine plină de admiraţie. El icneşte surprins.

  — Anastasia, nu-ţi mai muşca buza, te rog. E foarte tulburător. Nu ştii ce spui.

  — De-asta mă aflu aici.

  El se încruntă.

  — Da. Te rog să mă scuzi o clipă.

  Dispare printr-o uşă largă aflată în cealaltă parte a încăperii. Se întoarce după câteva minute, aducând cu el un document.

  — Ăsta e un contract de confidenţialitate.

  Ridică din umeri şi are bunul-simţ să pară uşor stânjenit.

  — Avocatul meu insistă asupra acestui aspect.

  Mi-l dă. Sunt complet năucită.

  — Dacă alegi opţiunea a doua, degradarea, va trebui să-l semnezi.

  — Şi dacă nu vreau să semnez nimic?

  — Atunci rămânem cu idealurile superioare ale lui Angel Clare – mă rog, pentru cea mai mare parte a cărţii, în orice caz.

  — Ce vrea să însemne acest contract?

  — Înseamnă că nu poţi să dezvălui nimic despre noi. Nimic, nimănui.

  Mă uit la el lung şi nu-mi vine să cred. Fir-ar să fie! E rău, rău de tot, iar acum sunt foarte curioasă să aflu.

  — În regulă, semnez.

  Îmi întinde un stilou.

  — Nici măcar nu vrei să-l citeşti?

  — Nu.

  Se încruntă.

  — Anastasia, trebuie să citeşti întotdeauna ce semnezi, mă dojeneşte el.

  — Christian, ce nu reuşeşti tu să înţelegi e că eu oricum n-aş vorbi cu nimeni despre noi. Nici măcar cu Kate. Aşa că nu are absolut nici o importanţă dacă semnez un contract sau nu. Dacă înseamnă atât de mult pentru tine, sau pentru avocatul tău… cu care e evident că tu vorbeşti, atunci, e-n regulă. O să semnez.

  Se uită în jos la mine şi încuviinţează din cap cu gravitate.

  — Un punct de vedere frumos argumentat, domnişoară Steele.

  Semnez relaxată pe linia punctată de pe ambele exemplare şi-i dau unul dintre ele. Îndoindu-l pe celălalt, îl pun în poşetă şi iau o gură sănătoasă de vin. Sunt mult mai vitează în vorbe decât mă simt cu adevărat.

  — Asta înseamnă că o să faci dragoste cu mine în noaptea asta, Christian?

  Ho-pa! Am spus eu asta? Rămâne uluit o clipă, dar îşi revine rapid.

  — Nu, Anastasia, nu înseamnă asta. Mai întâi, eu nu fac dragoste. Eu fut… tare şi cu forţă. În al doilea rând, mai sunt multe documente de completat. Şi, în al treilea rând, încă nu ştii în ce te-ai băgat. Încă mai poţi să fugi unde-oi vedea cu ochii. Hai, vreau să-ţi arăt sala mea de jocuri.

  Rămân cu gura căscată. Fut tare! Uau, sună atât de… excitant. Dar de ce ne uităm acum la o sală de jocuri? Sunt complet nedumerită.

  — Vrei să te joci cu Xbox-ul? întreb.

  El râde în hohote.

  — Nu, Anastasia, nu e vorba nici de Xbox, nici de Playstation. Vino.

  Se ridică şi-mi întinde mâna. Îl las să mă conducă pe coridor. La dreapta uşilor duble, pe unde am venit, o altă uşă duce la o scară. Urcăm la al doilea etaj şi o luăm la dreapta. El scoate o cheie din buzunar, descuie altă uşă şi trage adânc aer în piept.

  — Poţi să pleci în orice moment. Elicopterul e pregătit să te ducă de-aici oricând vrei să pleci. Poţi să rămâi peste noapte şi să pleci mâine-dimineaţă. E în regulă orice ai decide.

  — Dar deschide odată blestemata aia de uşă, Christian!

  O deschide şi se dă înapoi, ca să mă lase să intru. Mă mai uit o dată la el. Vreau tare mult să ştiu ce e înăuntru. Îmi iau inima în dinţi şl Intru.

  Şi am senzaţia că am călătorit înapoi în timp în secolul al şaisprezecelea şi în timpul Inchiziţiei spaniole.

  Mama mă-sii!

  Capitolul 7

  Primul lucru pe care-l sesizez este mirosul: piele, lemn, ceară de lustruit cu o vagă aromă de chitru. E foarte plăcut, iar iluminatul e discret, subtil. De fapt, nu pot să văd sursa, dar trebuie să fie după vreo cornişă şi emite o lumină ambientală. Zidurile şi tavanul sunt zugrăvite în culoarea roşie întunecată a vinului de Burgundia, conferind încăperii spaţioase un efect de pântec, iar podeaua e din lemn vechi, lăcuit. Pe peretele opus uşii stă prinsă o cruce mare din lemn. E făcută din mahon extrem de bine lustruit şi în fiecare colţ sunt plasate cătuşe. Deasupra e un grilaj mare din fier, suspendat de tavan, un pătrat cu latura de cel puţin doi metri şi jumătate, iar din el atârnă tot felul de frânghii, lanţuri şi cătuşe scânteietoare. Lângă uşă, doi stâlpi lungi, lustruiţi, cu ornamente sculptate, sunt fixaţi transversal pe perete, ca nişte galerii de draperie. De ei atârnă un surprinzător amestec de palete, bice, cravaşe şi nişte instrumente cu pene cu aspect caraghios.

  Alături de uşă se află un scrin masiv din mahon, fiecare sertar fiind subţire, ca şi cum ar fi fost conceput ca să adăpostească nişte specimene într-un muzeu vechi şi prăfuit. Mă întreb în treacăt ce-or conţine de fapt sertarele alea. Chiar vreau să ştiu? în colţul îndepărtat văd o banchetă capitonată cu tapiţerie din piele sângerie şi, alături de aceasta, fixat de perete, e un rastel din lemn lustruit care arată ca un suport pentru tacuri de biliard, dar, la o examinare mai atentă, conţine bastoane de diferite lungimi şi grosimi. În colţul opus se află o masă solidă lungă de un metru şi optzeci de centimetri – lemn lustruit cu picioare sculptate minuţios – şi două taburete asortate dedesubt.

  Dar ceea ce domină încăperea e un pat. E mai mare decât un pat king size şi are patru stâlpi sculptaţi în stil rococo şi un baldachin drept. Pare că vine direct de la sfârşitul secolului al nouăsprezecelea. Sub baldachin, văd lucirea altor lanţuri şi cătuşe. Nu există aşternuturi… doar o saltea îmbrăcată în piele roşie şi perne din mătase roşie strânse la un capăt.

  La picioarele patului, la câţiva zeci de centimetri distanţă, o canapea capitonată, cu piele de culoare sângerie, proptită pur şi simplu în mijlocul încăperii, cu faţa la pat. Un aranjament ciudat… să ai o canapea cu faţa la pat, şi zâmbesc în sinea mea – am ales tocmai canapeaua ca pe un element ciudat, când de fapt este cea mai banală piesă de mobilier din încăpere. Ridic privirea şi mă uit la tavan. Văd carabine prinse din loc în loc pe toată suprafaţa tavanului. Mă întreb vag care o fi destinaţia lor. În mod straniu, tot acest amestec de lemn, pereţi întunecaţi, lumină obscură şi piele sângerie dă încăperii un aer delicat şi romantic… Ştiu că e orice altceva în afară de asta; aceasta e versiunea lui Christian despre ce înseamnă delicat şi romantic.

  Mă întorc, iar el mă priveşte cu atenţie, aşa cum ştiam că o va face, expresia lui fiind de nedescifrat. Merg mai departe prin încăpere, iar el mă urmează. Instrumentul cu pene m-a intrigat. Îl ating şovăielnic. E din piele de antilopă, ca un mic bici cu nouă şfichiuri, dar mai stufos, iar la capăt are nişte mărgele din plastic foarte mici.

  — Se cheamă cnut.

  Glasul lui Christian e liniştit şi blând.

  Un cnut… hmm. Cred că sunt şocată. Vocea interioară a emigrat – fie a fost redusă la tăcere, fie s-a prăbuşit pe neaşteptate şi gata. Sunt Amorţită. Pot să observ şi să absorb, dar nu mai reuşesc să ordonez logic toate astea, pentru că sunt în stare de şoc. Care e reacţia cea mai potrivită când afli că potenţialul tău iubit e un sadic sau un masochist complet sărit de pe fix? Teama… da… ăsta pare să fie sentimentul predominant. Îl recunosc acum. Dar, ciudat, nu faţă de el… nu cred că m-ar răni, mă rog, nu fără consimţământul meu. Atât de multe întrebări îmi înceţoşează mintea. De ce? Cum? Când? Cât de des? Cine? Mă apropii de pat şi îmi plimb mâinile pe unul dintre stâlpii sculptaţi cu migală. Stâlpul e foarte solid, fiind lucrat cu o pricepere desăvârşită.

  — Spune ceva, îmi porunceşte Christian, cu o voce înşelător de moale.

  — Tu faci asta oamenilor sau ei îţi fac asta ţie?

  Schiţează un zâmbet, fie amuzat, fie de uşurare.

  — Oameni?

  Clipeşte de două ori, ca şi cum ar reflecta asupra răspunsului.

  — Fac asta femeilor care vor aşa ceva.

  Nu înţeleg.

  — Dacă ai voluntari pentru aşa ceva, de ce sunt eu aici?

  — Pentru că îmi doresc foarte mult să fac asta cu tine.

  — Oh, zic eu surprinsă.

  De ce?

  Mă duc în colţul îndepărtat al camerei şi pipăi bancheta capitonată, înaltă până la talie. Îi place să facă femeile să sufere. Gândul mă deprimă.

  — Eşti sadic?

  — Sunt un dominator.

  Ochii lui sunt de un cenuşiu pârjolitor, intens.

  — Ce înseamnă asta? întreb în şoaptă.

  — Înseamnă că vreau ca tu să mi te abandonezi de bunăvoie, în toate privinţele.

  Mă încrunt la el în timp ce încerc să asimilez ideea.

  — De ce-aş face asta?

  — Ca să mă satisfaci, şopteşte el în timp ce-şi lasă capul într-o parte şi văd pe faţa lui umbra unui zâmbet.

  Să-l satisfac! Vrea ca eu să-l satisfac! Cred c-am rămas cu gura căscată. Să-l satisfac pe Christian Grey. Şi îmi dau seama, în acel moment, că da, exact asta vreau să fac. Vreau ca el să fie cât se poate de încântat de mine. E o revelaţie.

  — În termeni foarte simpli, vreau ca tu să vrei să mă satisfaci, spune el încet.

  Vocea lui are un efect hipnotic.

  — Şi cum fac asta?

  Am gura uscată şi-mi doresc să fi băut mai mult vin. OK, înţeleg partea cu satisfăcutul, dar sunt nedumerită de decorul de budoar combinat cu sală de tortură din perioada elisabetană. Chiar vreau să ştiu răspunsul?

  — Am reguli şi vreau ca tu să li te supui. Sunt pentru binele tău şi pentru plăcerea mea. Dacă respecţi regulile, te voi răsplăti. Dacă nu, te voi pedepsi, iar tu vei învăţa, şopteşte el.

  Mă uit la rastelul cu bastoane în timp ce-l aud zicând asta.

  — Şi unde se potrivesc toate astea?

  Arăt cu mâna spre încăpere.

  — Totul face parte dintr-un pachet de stimulente. Atât răsplata, cât şi pedeapsa.

  — Deci vei obţine satisfacţie exercitându-ţi voinţa asupra mea.

  — E vorba despre câştigarea încrederii şi a respectului tău, astfel încât tu să-mi dai voie să-mi exercit voinţa asupra ta. Supunându-te, eu voi dobândi multă plăcere, chiar fericire. Cu cât eşti mai docilă, cu atât mai mare va fi plăcerea mea – e o ecuaţie foarte simplă.

  — OK, şi ce obţin eu din povestea asta?

  Ridică din umeri şi are o figură aproape spăşită.

  — Pe mine, spune el simplu.

  Oh, Doamne. Christian îşi trece mâna prin păr în timp ce mă priveşte lung.

  — Nu te trădezi prin nimic, Anastasia, murmură el, exasperat. Hai să ne întoarcem la parter, unde mă pot concentra mai bine. E foarte tulburător să te am aici.

  Îmi întinde mâna, iar acum ezit înainte să i-o întind pe-a mea.

  Kate a spus că e periculos şi a avut mare dreptate. Dar de unde ştia? E periculos pentru sănătatea mea, pentru că ştiu c-am să spun da, Şi o parte din mine nu vrea asta. O parte din mine vrea ca eu să fug ţipând din camera asta şi tot ce reprezintă ea. Sunt tare depăşită de situaţie aici.

  — N-am să te rănesc, Anastasia.

  Ştiu că spune adevărul. Îi iau mâna, iar el mă conduce pe uşă afară.

  — Dacă faci asta, lasă-mă să-ţi arăt.

  În loc să coborâm la parter, se întoarce imediat ce iese din sala de jocuri, cum o numeşte el, şi porneşte pe un coridor. Trecem de mai multe uşi până ajungem la cea din capăt. Dincolo de ea e un dormitor cu un pat mare dublu, totul în alb… totul – mobilă, pereţi, lenjeria de pat. E steril şi rece, dar cu o vedere splendidă a oraşului Seattle prin peretele de sticlă.

  — Asta va fi camera ta. Poţi s-o decorezi după bunul tău plac, să-ţi aduci ce vrei aici.

  — Camera mea? Adică, te aştepţi ca eu să mă mut aici?

  Nu-mi pot ascunde groaza din glas.

  — Nu tot timpul. Doar, să zicem, de vineri seara până duminică. Trebuie să vorbim despre toate astea, să negociem. Dacă vrei să faci asta, adaugă el, cu o voce scăzută şi ezitantă.

  — O să dorm aici?

  — Da.

  — Nu cu tine.

  — Nu. Ţi-am spus, nu dorm cu nimeni, decât cu tine, atunci când eşti ameţită de băutură.

  Vocea lui are un ton mustrător.

  Strâng gura într-o expresie dură. Lucrurile astea nu pot să le împac. Blândul, grijuliul Christian, care mă salvează de la o beţie cruntă şi mă sprijină cu delicateţe în timp ce borăsc peste azalee, şi monstrul care ţine bice şi lanţuri într-o încăpere specială.

  — Tu unde dormi?

  — Camera mea e la parter. Hai, probabil că ţi-e foame.

  — Ca să vezi, cred că mi-am pierdut pofta de mâncare, murmur eu pe un ton irascibil.

  — Trebuie să mănânci, Anastasia, mă mustră el şi, luându-mă de mână, mă conduce înapoi la parter.

  Revenind în încăperea aceea imposibil de mare, mă simt cuprinsă de un tremur puternic. Mă aflu pe marginea unei prăpăstii şi trebuie să decid dacă sar sau nu.

  — Sunt pe deplin conştient că acest drum pe care te conduc este unul întunecat, Anastasia, şi vreau să te gândeşti bine. Trebuie să ai nişte întrebări, spune el în timp ce se îndreaptă către zona bucătăriei, dându-mi drumul la mână.

  Am. Dar de unde să încep?

  — Ai semnat contractul de confidenţialitate; poţi să mă întrebi orice şi eu îţi voi răspunde.

  Stau la barul pentru micul dejun şi mă uit la el în timp ce deschide frigiderul şi scoate de-acolo o farfurie cu diferite brânzeturi şi cu doi ciorchini mari de struguri negri şi albi. Pune farfuria pe tejghea şi începe să taie felii o baghetă franţuzească.

  — Şezi.

  Îmi arată unul dintre taburetele de la bar, iar eu mă supun poruncii lui. Dacă tot o să fac asta, trebuie să încep să mă obişnuiesc cu ideea. Îmi dau seama că s-a purtat autoritar de când ne-am cunoscut.

  — Ai zis ceva de nişte documente.

  — Da.

  — Ce documente?

  — Păi, în afară de contractul de confidenţialitate, un alt contract In care se precizează ce vom face şi ce nu vom face. Trebuie să-ţi cunosc limitele, iar tu să le cunoşti pe ale mele. Este un act consensual, Anastasia.

  — Şi dacă nu vreau să fac asta?

  — Nici o problemă, spune el grijuliu.

  — Dar nu vom avea nici un fel de relaţie? întreb.

  — Nu.

  — De ce?

  — Pentru că ăsta e singurul fel de relaţie de care sunt interesat.

  — De ce?

  Ridică din umeri.

  — Aşa sunt eu.

  — Cum ai ajuns să fii aşa?

  — De ce e cineva aşa cum e? E destul de greu să răspunzi la întrebarea asta. De ce unora le place brânza, iar alţii o detestă? Ţie-ţi place brânza? Doamna Jones – menajera mea – a lăsat asta pentru cină.

  Ia nişte farfurii albe mari dintr-un dulap şi aşază una în faţa mea.

  Acum vorbim despre brânză… Incredibil.

  — Care sunt regulile pe care trebuie să le respect?

  — Le-am scris pe hârtie. O să le parcurgem după ce mâncăm.

  Mâncare? Cum naiba să mănânc acum?

  — Nu prea mi-e foame, protestez eu în şoaptă.

  — O să mănânci, spune el simplu.

  Christian dominatorul, totul devine clar.

  — Mai vrei un pahar de vin?

  — Da, te rog.

  Îmi toarnă vin în pahar şi vine să şadă lângă mine. Iau în grabă o gură.

  — Pune mâna şi mănâncă, Anastasia.

  Iau un ciorchine de struguri. Asta pot să înghit. El îşi îngustează privirea.

  — De mult eşti aşa? întreb.

  — Da.

  — E uşor să găseşti femei care să vrea să facă asta?

  El ridică o sprânceană.

  — Ai fi uimită, răspunde el sec.

  — Atunci, de ce eu? Chiar că nu înţeleg.

  — Anastasia, ţi-am spus. E ceva în tine. Nu pot să te las în pace. Zâmbeşte ironic.

  — Sunt ca o molie atrasă de o flacără.

  Vocea i se întunecă.

  — Te vreau foarte tare, mai ales acum, când îţi muşti buza aia din nou.

  Inspiră adânc şi înghite în sec.

  Stomacul meu face un salt mortal – mă vrea… Într-un fel straniu, e adevărat, dar acest bărbat frumos, ciudat şi excentric mă vrea.

  — Cred că ai inversat sensul expresiei, murmur eu.

  Eu sunt molia şi el e flacăra, iar eu o să mă ard. Ştiu.

  — Mănâncă!

  — Nu. N-am semnat încă nimic, aşa că o să mai profit un pic de liberul meu arbitru, dacă n-ai nimic împotrivă.

  Privirea i se înmoaie şi buzele i se arcuiesc într-un zâmbet.

  — Cum vă e dorinţa, domnişoară Steele.

  — Câte femei au fost? las să-mi scape întrebarea, dar sunt tare curioasă.

  — Cincisprezece.

  Oh… nu aşa de multe cum credeam.

  — Pentru perioade lungi?

  — Unele dintre ele, da.

  — Ai rănit vreodată pe vreuna?

  — Da.

  Fir-ar să fie!

  — Rău?

  — Nu.

  — Pe mine-o să mă răneşti?

  — Ce vrei să spui?

  — Fizic, o să mă răneşti?

  — O să te pedepsesc atunci când va fi nevoie şi o să fie dureros. Mi se pare că simt o mică sfârşeală. Mai iau o gură de vin.

  Alcoolul – asta mă va face curajoasă.

  — Tu ai fost vreodată bătut? întreb.

  — Da.

  Oh… asta mă surprinde. Înainte să-i mai pun întrebări despre această revelaţie, îmi întrerupe şirul gândurilor.

  — Hai să discutăm asta în biroul meu. Vreau să-ţi arăt ceva.

  Asta mi-e greu să prelucrez. Cum mă gândeam eu ca proasta că o să petrec o noapte de pasiune inegalabilă în patul acestui bărbat şi uite cum am ajuns să negociem acest aranjament bizar.

  Îl urmez în birou, o încăpere spaţioasă cu altă fereastră ce acoperă un perete întreg şi care se deschide în balcon. Stă pe masa de lucru şi-mi indică un fotoliu de piele din faţa lui, apoi îmi întinde o foaie de hârtie.

  — Astea sunt regulile. Pot fi schimbate. Fac parte dintr-un contract, pe care îl poţi avea şi tu. Citeşte regulile astea şi hai să discutăm.

  REGULI

  Obedienţa:

  Supusa va executa imediat orice porunci date de Dominator fără ezitare sau reţinere şi într-o manieră expeditivă. Supusa va accepta orice activitate sexuală considerată potrivită şi plăcută de către Dominator, exceptând acele activităţi care sunt menţionate în limitele dure (Anexa 2). Ea va face asta cu înfocare şi fără ezitare.

  Somnul:

  Supusa va face în aşa fel încât să doarmă minimum opt ore pe noapte, atunci când nu este cu Dominatorul.

  Alimentaţia:

  Supusa va mânca în mod regulat pentru a-şi păstra sănătatea şi starea de bine, dintr-o listă de alimente prescrise (Anexa 4). Supusa nu va consuma gustări între mese, cu excepţia fructelor.

  Îmbrăcămintea:

  Pe durata Termenului, Supusa va purta doar haine aprobate de Dominator. Dominatorul va asigura un buget de îmbrăcăminte pentru Supusă, pe care aceasta îl va utiliza. Ca să aleagă haine, Dominatorul o va însoţi din când în când pe Supusă la cumpărături. Dacă Dominatorul solicită acest lucru, Supusa va purta în timpul Termenului orice podoabe îi vor fi cerute de Dominator, în prezenţa Dominatorului şi ori de câte ori Dominatorul consideră că este cazul.

  Exerciţiile fizice:

  Dominatorul îi va asigura Supusei un preparator personal de patru ori pe săptămână în şedinţe de câte o oră, care vor fi mutual convenite între preparator şi Supusă. Preparatorul personal va raporta Dominatorului cu privire la progresele Supusei.

  Igiena personală/Frumuseţea:

  Supusa se va păstra tot timpul curată, rasă şi/sau epilată. Supusa va merge la un salon de înfrumuseţare ales de Dominator atunci când Dominatorul decide şi va fi supusă oricăror tratamente pe care Dominatorul le va considera necesare.

  Siguranţa personală:

  Supusa nu va bea în exces, nu va fuma, nu va lua narcotice uşoare şi nu se va expune unor pericole inutile.

  Calităţile personale:

  Supusa nu se va angaja în nici o relaţie sexuală cu altcineva în afară de Dominator. Supusa se va arăta modestă şi respectuoasă în orice moment. Ea trebuie să înţeleagă că felul cum se comportă se reflectă direct asupra Dominatorului. Va fi făcută răspunzătoare pentru orice fărădelege, delict şi contravenţie comise când nu se află în prezenţa Dominatorului.

  Nerespectarea oricăreia dintre prevederile de mai sus va avea drept consecinţă pedepsirea imediată, natura pedepsei urmând a fi determinată de Dominator.

  Mama mă-sii!

  — Limite dure? întreb.

  — Da. Ce nu o să faci, ce nu o să fac, trebuie să specificăm asta în contract.

  — Nu sunt sigură că pot accepta bani pentru haine. Mi se pare aiurea.

  Mă foiesc stingherită, cuvântul „curvă” răsunându-mi în cap.

  — Vreau să cheltuiesc bani cu tine. Lasă-mă să-ţi cumpăr nişte haine. S-ar putea să-ţi cer să mă însoţeşti la anumite evenimente şi vreau să fii îmbrăcată bine. Sunt sigur că salariul tău, atunci când vei avea o slujbă, n-o să acopere genul de haine pe care mi-ar plăcea să le porţi.

  — Nu trebuie să le port şi când nu sunt cu tine?

  — Nu.

  — Bine.

  Gândeşte-te la ele ca la o uniformă.

  — Nu vreau să fac exerciţii fizice de patru ori pe săptămână.

  — Anastasia, am nevoie de tine suplă, puternică şi plină de energie. Crede-mă, ai nevoie de mişcare.

  — Dar cu siguranţă nu de patru ori pe săptămână. Ce zici de trei ori?

  — Vreau să faci de patru ori.

  — Parcă ziceai că asta e o negociere, nu?

  Îşi ţuguie buzele la mine.

  — În regulă, domnişoară Steele, încă un punct de vedere bine argumentat. Ce zici de câte o oră în trei zile şi o jumătate de oră în a patra?

  — Trei zile, trei ore. Ceva mă face să cred că o să ai grijă să mă ţii în formă cât timp sunt aici.

  El zâmbeşte maliţios şi ochii îi strălucesc de parcă s-ar simţi uşurat.

  — Da, aşa am de gând. În regulă, de acord. Eşti sigură că nu vrei să te angajezi ca stagiar la compania mea? Eşti un bun negociator.

  — Nu, nu cred că ar fi o idee bună.

  Îi citesc în continuare regulile. Epilare cu ceară? Ce să epilez? Totul? Îh.

  — Deci, limitele. Astea sunt ale mele.

  Îmi întinde altă foaie de hârtie.

  LIMITE DURE

  Nici un act care să implice folosirea focului.

  Nici un act care să implice urinarea sau defecarea şi orice derivă din acestea.

  Nici un act care să implice ace, cuţite, piercing sau sânge.

  Nici un act care să implice instrumente medicale ginecologice.

  Nici un act care să implice copii sau animale.

  Nici un act care să lase semne permanente pe piele.

  Nici un act care să implice controlul respiraţiei.

  Nici o activitate care să implice contactul direct al corpului cu curentul electric (alternativ sau continuu), focul sau flăcările.

  Îh. A trebuit să scrie toate chestiile astea pe hârtie! Bineînţeles – toate par foarte raţionale şi, sincer, necesare… Nici un om întreg la minte n-ar vrea să fie implicat în genul ăsta de lucruri, fără doar şi poate. Deşi acum simt o uşoară greaţă.

  — E ceva pe care ai vrea să-l adaugi la listă? întreabă el cu blândeţe.

  La naiba! Habar n-am. Sunt complet zăpăcită. Se uită la mine şi fruntea i se încreţeşte.

  — E ceva ce n-ai vrea să faci?

  — Nu ştiu.

  — Cum adică, nu ştii?

  Mă foiesc stingherită şi îmi muşc buza.

  — N-am făcut niciodată aşa ceva.

  — Păi, când ai făcut sex, a fost ceva ce nu ţi-a plăcut să faci? Pentru prima oară într-un interval ce pare să dureze o veşnicie, roşesc.

  — Poţi să-mi spui, Anastasia. Trebuie să fim sinceri unul cu celălalt, altfel n-o să meargă.

  Iar mă foiesc stingherită şi mă zgâiesc la degetele împreunate.

  — Spune-mi, îmi cere el, poruncitor.

  — Păi… n-am mai făcut sex niciodată, aşa că nu ştiu.

  Am vocea scăzută. Ridic privirea şi-l văd cum stă cu gura căscată IM mine, încremenit şi palid… cu adevărat palid.

  — Niciodată? şopteşte el.

  Eu clatin din cap.

  — Adică, eşti virgină? şuieră el.

  Aprob cu o mişcare a capului, roşind din nou. El închide ochii şl pare să numere până la zece. Când îi deschide iar, e mânios şi se uită fioros la mine.

  — De ce mama dracului nu mi-ai spus? urlă.

  Capitolul 8

  Christian se plimbă încoace şi-ncolo prin birou, trecându-şi mâinile prin păr. Ambele mâini – asta înseamnă exasperare dublă. Obişnuita lui stăpânire de sine, tare ca piatra, pare să-i fi jucat o festă.

  — Nu înţeleg de ce nu mi-ai spus! mă dojeneşte el cu severitate.

  — N-a venit niciodată vorba despre asta. Nu obişnuiesc să-mi dezvălui statutul sexual oricărei persoane pe care o întâlnesc. La urma urmei, abia ne-am cunoscut.

  — Mă uit la propriile mâini. De ce mă simt vinovată? De ce e atât de furios? Ridic privirea spre el.

  — Ei bine, acum ştii mult mai multe despre mine, se răsteşte el cu gura strânsă într-o expresie dură. Ştiam că eşti lipsită de experienţă, dar virgină!

  O spune de parcă ar fi un cuvânt realmente vulgar.

  — La dracu, Ana, tocmai ţi-am arătat… Geme. Dumnezeu să mă ierte. Ai fost vreodată sărutată de cineva, în afară de mine?

  — Bineînţeles c-am fost.

  Fac un efort să mă arăt jignită. Bine, bine… poate de două ori.

  — Şi nici un tânăr simpatic n-a reuşit să te facă să-ţi pierzi capul? Pur şi simplu, nu pricep. Ai douăzeci şi unu de ani, aproape douăzeci şi doi. Eşti frumoasă.

  Îşi trece iar mâna prin păr.

  Frumoasă. Roşesc de încântare. Christian Grey crede că sunt frumoasă. Îmi înnod degetele, privind cu intensitate la ele, încercând să-mi ascund rânjetul tont. O fi prezbiterian. Vocea interioară s-a trezit brusc. Unde era când aveam nevoie de ea?

  — Şi discuţi cu seriozitate ceea ce vreau să fac, când n-ai pic de experienţă! Sprâncenele i se unesc. Cum ai reuşit să rămâi virgină? Spune-mi, te rog.

  Ridic din umeri.

  — Până acum, nimeni n-a… ştii…

  Nimeni n-a corespuns, doar tu. Iar tu te dovedeşti a fi un fel de monstru.

  — De ce eşti atât de supărat pe mine? şoptesc.

  — Nu sunt supărat pe tine, ci pe mine. Pur şi simplu, am presupus…

  Oftează. Mă priveşte cu viclenie, apoi clatină din cap.

  — Vrei să pleci? întreabă, cu o voce blândă.

  — Nu, decât dacă vrei tu să plec, murmur.

  Oh nu… nu vreau să plec.

  — Bineînţeles că nu. Îmi place să te am aici.

  Se încruntă când spune asta apoi se uită la ceas.

  — E târziu, adaugă şi se întoarce să se uite la mine. Vezi că-ţi muşti buza!

  Are vocea răguşită şi mă priveşte gânditor.

  — Scuze.

  — Nu-ţi cere scuze. Doar că şi eu vreau să ţi-o muşc, tare. Suspin… cum poate să-mi spună asemenea lucruri şi să se aştepte să nu fiu afectată?

  — Haide, murmură el.

  — Poftim?

  — Mergem să rectificăm situaţia chiar acum.

  — Ce vrei să spui? Ce situaţie?

  — Situaţia ta. Ana, o să fac dragoste cu tine, acum.

  — Oh.

  Podeaua s-a prăbuşit şi-a dispărut. Sunt o situaţie. Îmi ţin respiraţia.

  — Adică, numai dacă vrei, nu vreau să-mi forţez norocul.

  — Parcă ziceai că nu faci dragoste. Ziceai că fuţi, tare şi cu forţă.

  Înghit în sec, simţindu-mi subit gura uscată.

  Îmi adresează un zâmbet malefic, care are efect până acolo, jos.

  — Pot să fac o excepţie, sau poate am să fac o combinaţie, vom vedea. Chiar vreau să fac dragoste cu tine. Te rog, vino în pat cu mine. Vreau ca aranjamentul nostru să funcţioneze, dar chiar trebuie să-ţi faci o idee despre chestia în care te bagi. Putem să începem antrenamentul în noaptea asta – cu elementele de bază. Asta nu înseamnă că m-a cuprins sentimentalismul. E doar un mijloc de atingere a scopului, dar unul pe care îl vreau şi sper că îl vrei şi tu.

  Privirea lui e intensă.

  Roşesc… oh, Doamne… dorinţele se împlinesc.

  — Dar n-am făcut toate lucrurile de care aminteşti în lista ta de reguli.

  Am glasul gâtuit, şovăielnic.

  — Lasă-le-ncolo de reguli. Să uităm de toate amănuntele în noaptea asta. Te vreau. Te-am vrut de când ai apărut în biroul meu şi ştiu că şi tu mă vrei. N-ai sta aici discutând calmă despre pedepse şi limite dure dacă n-ai simţi asta. Te rog, Ana, să petreci noaptea cu mine.

  Îmi întinde mâna, ochii îi sunt aprinşi, plini de pasiune… pătimaşi, iar eu îmi pun mâna într-a lui. Mă trage în braţele lui, astfel încât îi simt tot corpul lipit de mine, acest gest rapid luându-mă prin surprindere. Îşi plimbă degetele pe ceafa mea, îmi înfăşoară coada de cal în jurul încheieturii şi trage uşor de ea în aşa fel încât sunt forţată să mă uit în sus la el. El se uită în jos la mine.

  — Eşti o tânără curajoasă, îmi şopteşte. Sunt impresionat.

  Cuvintele lui au efectul unui dispozitiv incendiar. Sângele îmi ia foc. Se apleacă şi mă sărută blând pe buze, apoi îmi suge buza de jos.

  — Vreau să-ţi muşc buza asta, murmură el cu gura lipită de a mea şi, grijuliu, trage de buză cu dinţii.

  Gem, iar el zâmbeşte.

  — Te rog, Ana, lasă-mă să fac dragoste cu tine.

  — Da, şoptesc, doar de asta mă aflu aici.

  Are un zâmbet triumfător când îmi dă drumul din îmbrăţişare şi mă apucă de mână ca să mă conducă prin apartament.

  Dormitorul lui e vast. Fereastra de la podea până la tavan dă spre blocurile-turn iluminate din Seattle. Pereţii sunt albi, iar mobila e bleu. Patul enorm e ultramodern, făcut din lemn masiv cenuşiu, cu textură de plută, şi patru stâlpi, dar fără baldachin. Pe peretele de deasupra, o uluitoare pictură marină.

  Tremur ca o frunză. Asta e. În sfârşit, după tot acest timp, am s-o fac, cu nimeni altul decât Christian Grey. Abia mai respir şi nu-mi pot dezlipi ochii de el. Îşi scoate ceasul de la mână şi-l pune pe un scrin, care se asortează cu patul, apoi îşi scoate haina şi o pune pe un scaun. E îmbrăcat în cămaşa lui albă din olandă şi blugi. E atât de frumos, că-ţi stă inima-n loc uitându-te la el. Părul arămiu-închis e într-o neorânduială totală, cămaşa îi atârnă din pantaloni – ochii cenuşii cutezători şi ameţitori. Se descalţă, se apleacă şi-şi scoate pe rând ciorapii. Picioarele lui Christian Grey… uau… care-o fi treaba cu labele picioarelor goale? Se întoarce şi mă priveşte cu o expresie blândă.

  — Presupun că nu iei anticoncepţionale.

  Ce? La naiba!

  — Mi-am închipuit eu.

  Deschide sertarul de sus al scrinului şi scoate o cutie cu prezervative. Se uită la mine intens.

  — Pregăteşte-te, murmură el. Vrei să trag storurile?

  — Nu mă deranjează, şoptesc. Parcă ziceai că nu laşi pe nimeni să doarmă în patul tău.

  — Cine spune c-o să dormim? murmură el.

  — Ah.

  La naiba.

  Se apropie încet de mine. Încrezător, sexy, cu ochii înflăcăraţi, iar inima începe să-mi bată cu putere, pompându-mi sângele prin corp. Dorinţa, densă şi fierbinte, se adună în pântecul meu. El stă în picioare în faţa mea, privindu-mi în ochi. E teribil de atrăgător.

  — Hai să dăm asta jos, vrei? spune el încetişor şi, apucând de revere, îmi dă jos cu blândeţe haina de pe umeri. O aşază pe scaun.

  — Ai idee cât de tare te doresc, Ana Steele? şopteşte el.

  Respiraţia mi se poticneşte. Nu-mi pot lua ochii de la el. Se apleacă şi îşi plimbă cu delicateţe degetele pe obrazul meu spre bărbie.

  — Ai o cât de mică idee de ce o să-ţi fac? adaugă, mângâindu-mi bărbia.

  Muşchii din cea mai adâncă şi mai întunecată parte a mea se contractă într-un mod cât se poate de delicios. Durerea e atât de dulce şi intensă, că-mi vine să închid ochii, dar sunt hipnotizată de ochii lui care privesc cu pasiune într-ai mei. Se apleacă şi mă sărută. Buzele lui sunt poruncitoare, ferme şi lente, mulându-se pe ale mele. Începe să-mi descheie cămaşa, plasând în acelaşi timp săruturi uşoare ca fulgul pe maxilarul meu, pe bărbie şi pe colţurile gurii. Încet, dă jos cămaşa de pe mine şi o lasă să cadă la podea. Se îndreaptă de spate şi mă priveşte. Am pe mine sutienul din dantelă bleu, care mi se potrivite perfect. Slavă Domnului.

  — Oh, Ana, şopteşte el răguşit. Ai o piele minunată, palidă şi fără cusur. Vreau să sărut fiecare părticică din ea.

  Roşesc. Oh, Doamne… De ce a spus că nu poate să facă dragoste? Am să fac tot ce doreşte. Îmi ia clema din păr şi suspină când îmi vede părul revărsându-se în jurul umerilor.

  — Îmi plac brunetele, murmură el şi mâinile lui sunt în părul meu prinzându-mi capul din amândouă părţile.

  Sărutul lui e poruncitor, limba şi buzele lui reuşind fără mari eforturi să le convingă pe ale mele. Gem, iar limba mea o atinge şovăielnic pe a lui. Mă cuprinde cu braţele şi mă lipeşte de corpul lui, strângându-mă tare. O mână îi rămâne în păr, cealaltă coboară pe coloană spre talie şi apoi spre posterior. Mâna lui se îndoaie peste fese şi strânge uşor. Mă ţine lipită de şoldurile lui şi îi simt erecţia, simt cum se împinge în mine.

  Gem din nou în gura lui. Abia dacă-mi pot stăpâni senzaţiile răzvrătite – sau e vorba despre hormoni? – care-şi fac de cap în trupul meu. Îl vreau cu toată fiinţa mea. Îi apuc antebraţele şi-i pipăi bicepşii. E surprinzător de puternic… de musculos. Cu gesturi nesigure, îmi mişc mâinile pe faţa şi în părul lui. E atât de moale, de răvăşit. Trag uşurel, iar el geme. Mă poartă uşor spre pat, până când îl simt în spatele genunchilor. Cred că o să mă împingă pe pat, dar n-o face. Îmi dă drumul şi, brusc, se lasă în genunchi. Îmi prinde şoldurile cu ambele mâini şi-şi plimbă limba în jurul ombilicului, după care, cu muşcături uşoare îşi croieşte drum spre pântec, apoi în jos.

  — Ah, gem eu.

  Să-l văd în genunchi în faţa mea, să-i simt gura lipită de trup e atât de neaşteptat şi de excitant. Îmi ţin mâinile în părul lui, trăgând uşor în timp ce încerc să-mi domolesc respiraţia prea zgomotoasă. Se uită în sus la mine prin nişte gene imposibil de lungi, cu ochii lui de un cenuşiu fumuriu arzător. Întinde mâna şi-mi desface nasturele de la blugi, apoi trage fără grabă fermoarul. Fără să-şi ia ochii de la mine, mâinile lui se mişcă sub betelia pantalonilor, atingându-mă în treacăt şi mişcându-se spre fundul meu. Apoi alunecă lent în josul posteriorului spre coapse, dându-mi jos blugii din acelaşi gest. Nu pot să-mi dezlipesc privirea. Se opreşte şi-şi linge buzele, fără să întrerupă vreo clipă contactul vizual. Se apleacă în faţă, mişcându-şi nasul în sus pe zona dintre coapsele mele. Îl simt. Acolo.

  — Ce frumos miroşi, murmură şi închide ochii, având pe faţă o expresie de plăcere pură, iar eu sunt practic cuprinsă de convulsii.

  Întinde mâna şi trage de cuvertura patului, după care mă împinge uşor şi cad pe saltea.

  Stând tot în genunchi, îmi apucă laba piciorului şi-mi desface şiretul de la pantof, dându-l apoi jos împreună cu şoseta. Mă ridic în coate ca să văd ce face. Gâfâi… de dorinţă. Îmi ridică laba piciorului ţinându-mă de călcâi şi-şi plimbă unghia degetului mare pe partea interioară a tălpii. E aproape dureros, dar simt cum mişcarea reverberează între picioarele mele. Suspin. Fără să-şi ia ochii de la mine, îşi plimbă din nou limba pe partea interioară a tălpii şi apoi dinţii. La naiba. Gem… cum pot să simt aşa ceva acolo? Mă las pe spate pe pat, gemând. Îi aud chicotitul încetişor.

  — Oh, Ana, câte aş putea să-ţi fac, şopteşte el.

  Îmi scoate şi celălalt pantof, cu şosetă cu tot, apoi se ridică şi-mi dă jos blugii. Stau întinsă pe pat doar în sutien şi chiloţi, iar el se uită lung la mine.

  — Eşti minunată, Anastasia Steele. Abia aştept să pătrund în tine. Sfinte Sisoe! Cuvintele lui. E atât de seducător, că simt că nu mai am aer.

  — Arată-mi cum te satisfaci.

  Ce? Mă încrunt.

  — Nu fi timidă, Ana, arată-mi, şopteşte el.

  Clatin din cap.

  — Nu ştiu la ce te referi.

  Am vocea răguşită. Abia dac-o recunosc, încărcată cum e de dorinţă.

  — Cum îţi provoci orgasmul. Vreau să văd.

  Scutur din cap.

  — Nu mi-l provoc, bâigui.

  El ridică sprâncenele, uimit pentru o clipă, iar ochii i se întunecă, după care clatină din cap, incredul.

  — Păi, o să trebuiască să vedem ce putem face în privinţa asta. Vocea lui e moale, provocatoare, ca o ameninţare senzuală delicioasă. Îşi desface nasturii blugilor pe care-i trage în jos încet, cu ochii aţintiţi tot timpul într-ai mei. Se apleacă peste mine şi, apucându-mă de glezne, îmi desface iute picioarele şi se târăşte pe pat între picioarele mele. Stă deasupra mea, iar eu mă zvârcolesc de dorinţă.

  — Nu te mişca, murmură, apoi se apleacă în jos şi-mi sărută partea interioară a coapsei, aşternând mici săruturi peste dantela subţire a chiloţeilor mei, sărutându-mă apoi apăsat.

  Oh… nu pot să stau nemişcată. Cum să nu mă mişc? Mă unduiesc sub el.

  — Va trebui să lucrăm ca să înveţi să stai nemişcată, iubito.

  Continuă să-mi presare săruturi pe pântec, iar limba lui se afundă în ombilic. Îşi continuă drumul, sărutându-mă pe tors. Pielea mi-a luat foc. Sunt roşie, ba mi-e prea cald, ba mi-e prea frig, şi mă agăţ de cearşafurile de sub mine. El se întinde lângă mine şi mâna lui urcă de la şold, spre talie şi apoi spre sân. Mă priveşte cu o expresie insondabilă şi-mi cuprinde delicat sânul cu palma.

  — Sânul tău se potriveşte perfect cu palma mea, Anastasia, murmură el, şi-şi strecoară degetul arătător în cupa sutienului, trăgându-l cu blândeţe în jos şi eliberându-mi sânul.

  Îşi mişcă degetele spre celălalt sân şi repetă procedura. Sânii mi se umflă şi sfârcurile mi se întăresc sub privirea lui neclintită. Sunt imobilizată de propriul meu sutien.

  — Foarte frumos, şopteşte el apreciativ, iar sfârcurile mi se întăresc şi mai mult.

  Suflă foarte delicat pe unul dintre ele în timp ce mâna i se duce la celălalt sân, iar degetul lui mare îmi aţâţă lent capătul sfârcului, alungindu-l. Gem, căci simt senzaţia dulce ducându-se tocmai până între picioare. Sunt atât de umedă. Oh, te rog, îl implor în sinea mea strângând şi mai tare cearşaful cu degetele. Buzele lui se strâng în jurul celuilalt sfârc, iar când trage, aproape că sunt scuturată de o convulsie.

  — Ia să vedem dacă pot să te fac să-ţi dai drumul în felul ăsta, şopteşte, continuându-şi asaltul lent şi senzual.

  Sfârcurile mele suportă atacul degetelor şi buzelor lui abile, trezind la viaţă toate terminaţiile nervoase în aşa fel încât această agonie sublimă îmi face întregul trup să cânte. Pur şi simplu, nu se opreşte.

  — Oh… te rog, îl implor şi-mi dau capul pe spate, gura mi se deschide când gem, iar picioarele îmi devin ţepene.

  Doamne, ce se întâmplă cu mine?

  — Relaxează-te, iubito, murmură el.

  Dinţii lui îmi muşcă uşor sfârcul, iar degetul lui mare şi indexul trag tare, iar eu mă descompun în braţele lui, trupul mi-e cuprins de convulsii şi mă sfărâm în mii de bucăţele. Mă sărută, adânc, limba lui în gura mea absorbindu-mi ţipetele.

  Oh, Doamne. A fost extraordinar. Acum ştiu care-i motivul întregii agitaţii. Se uită în jos la mine, cu un zâmbet satisfăcut, iar pe faţa mea sunt sigură că nu se poate citi decât recunoştinţă şi veneraţie.

  — Eşti foarte receptivă, şuieră el. Va trebui să înveţi să controlezi aspectul asta, iar pentru mine va fi şi mai plăcut să te învăţ cum i-o faci.

  Mă sărută din nou.

  Respiraţia mea e încă neregulată, în timp ce-mi revin după orgasm. Mâinile lui se mişcă în jos spre talie, spre şoldurile mele, Apoi mă cuprinde, intim… Dumnezeule. Degetul lui alunecă prin dantela fină şi se mişcă lent în cerc în jurul „meu” – acolo. Închid ochii pentru scurt timp, iar respiraţia lui se poticneşte.

  — Eşti delicios de umedă. Doamne, te vreau.

  Îşi înfige degetul în mine, iar eu ţip când el începe s-o facă, iar şi iar. Îmi atinge clitorisul cu palma, iar eu ţip încă o dată. Împinge degetul în mine şi mai tare, şi mai tare. Gem.

  Pe neaşteptate, se ridică pe jumătate şi-mi trage jos chiloţii, aruncându-i pe podea. Îşi scoate boxerii, iar erecţia îi iese la iveală. Fi-ar să fie… Întinde mâna spre măsuţa de lângă pat şi ia un pliculeţ, după care se mută între picioarele mele, desfăcându-le şi mai mult. Se aşază în genunchi şi îşi pune un prezervativ pe membrul de o lungime considerabilă. Oh nu… O să intre? Cum?

  — Nu-ţi face griji, murmură el, cu ochii aţintiţi asupra mea. O să te deschizi şi tu.

  Se apleacă, îmi cuprinde capul cu palmele în aşa fel încât stă deasupra mea şi mă priveşte în adâncul ochilor, cu maxilarele încleştate şi ochii arzând. Abia acum îmi dau seama că nu şi-a dat cămaşa jos.

  — Vrei cu adevărat să faci asta? întreabă el încetişor.

  — Te rog, îl implor.

  — Trage-ţi genunchii în sus, îmi porunceşte el blând, iar eu mă grăbesc să mă supun.

  — Acum am să te fut, domnişoară Steele, murmură el în timp ce se poziţionează la intrarea sexului meu. Tare şi cu forţă, şopteşte şi mă penetrează violent.

  — Aaah! ţip când simt o ciudată senzaţie ca o ciupitură undeva în adâncul trupului meu în momentul când el îmi face ţăndări virginitatea.

  Se opreşte, se uită la mine, iar ochii îi sunt aprinşi de un triumf extatic.

  Gura i se deschide uşor, iar respiraţia i se înăspreşte. Geme.

  — Eşti foarte strâmtă. Ţi-e bine?

  Aprob dând din cap, cu ochii măriţi şi ţinându-mi mâinile pe antebraţele lui. Mă simt atât de plină. El rămâne nemişcat, lăsându-mă să mă acomodez cu această senzaţie intruzivă, copleşitoare pe care mi-o dă prezenţa lui în mine.

  — Am să mă mişc, iubito, murmură el după un moment, cu vocea încordată.

  Oh.

  Se trage înapoi cu o lentoare insuportabilă. Apoi închide ochii şi, gemând, mă penetrează din nou. Ţip pentru a doua oară, iar el se opreşte.

  — Mai vrei? şopteşte el, cu vocea răguşită.

  — Da, şuier eu.

  O face încă o dată şi iar rămâne nemişcat.

  Gem, trupul meu acceptându-l… Oh, vreau asta.

  — Încă o dată? mă întreabă.

  — Da.

  (E o rugăminte.)

  Şi se mişcă, dar de data asta nu se mai opreşte. La început se mişcă lent, scoţând-o şi băgându-mi-o la loc. Pe măsură ce mă obişnuiesc cu senzaţia străină, îmi mişc şovăielnic şoldurile în întâmpinarea lui. El accelerează. Gem, iar el continuă mişcarea ca de piston, din ce în ce mai repede, fără milă, un ritm neobosit, iar eu îi ţin isonul, armonizându-mă cu asalturile lui. Îmi prinde capul în palme şi mă sărută apăsat, trăgând din nou cu dinţii de buza de jos. Îşi schimbă uşor poziţia şi simt cum ceva se acumulează în măruntaiele mele, la fel ca înainte. Încep să mă crispez în timp ce el continuă neobosit mişcările de du-te-vino. Trupul îmi tremură, se arcuieşte. O peliculă de sudoare îmi acoperă pielea. Oh, Doamne… Nu ştiam c-o să mă simt aşa… nu ştiam că te poţi simţi atât de bine. Gândurile-mi sunt împrăştiate… există doar senzaţia… doar el,.. doar eu… oh, te rog… devin ţeapănă.

  — Dă-ţi drumul pentru mine, Ana, şopteşte el cu respiraţia întretăiată, iar eu mă destram la vorbele lui, explodând în jurul lui când ajung la climax şi mă fac ţăndări într-un milion de bucăţele dedesubtul lui. În timp ce-şi dă drumul, îmi strigă numele, împingând cu putere, apoi rămânând nemişcat când se descarcă în mine.

  Continui să gâfâi, încercând să-mi domolesc respiraţia, inima care-mi bubuie şi gândurile aflate într-o neorânduială turbulentă. Uau… a fost uluitor. Deschid ochii, iar el stă cu fruntea lipită de mine, cu ochii închişi şi respiraţia întretăiată. Ochii lui Christian se deschid clipind şi se uită la mine, întunecaţi, dar blânzi. E încă în mine. Se apleacă şi mă sărută delicat pe frunte, după care iese din mine.

  — Ooh.

  Senzaţia nefamiliară mă face să tresar.

  — Te-am rănit? mă întreabă Christian întinzându-se lângă mine, proptit în cot. Îmi dă o şuviţă rătăcită după ureche. Şi trebuie să zâmbesc, larg.

  — Tu mă întrebi pe mine dacă m-ai rănit?

  — Să ştii că nu mi-a scăpat ironia ta, zice, zâmbind sardonic. Serios vorbind, eşti bine? Ochii lui sunt intenşi, intruzivi, poruncitori chiar.

  Mă întind lângă el, fără pic de vlagă, cu oasele având consistenţa jeleului, dar profund relaxată. Îi zâmbesc. Acum ştiu care-i motivul întregii agitaţii. Două orgasme… să simţi cum te desfaci în bucăţi, de parcă te-ar roti la centrifuga maşinii de spălat, uau. Habar n-aveam de ce e capabil corpul meu, că poate fi atât de încordat şi eliberat atât de violent, dându-mi atâta satisfacţie. Plăcerea a fost de nedescris.

  — Îţi muşti buza şi nu mi-ai răspuns.

  Se încruntă. Îi zâmbesc ca un drăcuşor. Arată splendid cu părul lui ciufulit, ochii cenuşii îngustaţi şi aprinşi şi expresia serioasă, întunecată.

  — Mi-ar plăcea s-o mai facem o dată, şoptesc.

  Pentru o clipă, observ pe faţa lui o expresie de uşurare trecătoare, înainte să coboare pleoapele şi să mă privească prin ochii adumbriţi.

  — Chiar aşa, domnişoară Steele? murmură el sec. Se apleacă şi mă sărută pe colţul gurii. O creatură mică şi pretenţioasă, nu-i aşa? Întoarce-te pe burtă.

  Clipesc de câteva ori, după care mă întorc cum mi-a zis. Îmi desface sutienul şi îşi plimbă mâna pe spatele meu până la fund.

  — Ai cu adevărat cea mai frumoasă piele, murmură el.

  Îşi schimbă poziţia în aşa fel încât să-şi bage un picior între picioarele mele şi e pe jumătate culcat pe spatele meu. Pot să-i simt nasturii cămăşii intrându-mi în piele în timp ce-mi adună părul de pe faţă şi mă sărută pe umărul gol.

  — De ce nu-ţi dezbraci cămaşa? întreb.

  El rămâne nemişcat. După o clipă, îşi dă cămaşa jos şi se întinde iar peste mine. Îi simt pielea caldă lipită de a mea. Hmm… o senzaţie divină. Părul blond şi scurt de pe piept îmi gâdilă spatele.

  — Aşadar, vrei să te fut din nou? îmi şopteşte în ureche şi începe să presare săruturi uşoare ca fulgul în jurul urechii şi în josul cefei.

  Mâna lui se mişcă în jos, trecând peste talie, peste şold şi în josul coapsei spre spatele genunchiului. Îmi împinge genunchiul mai sus, iar respiraţia mi se poticneşte… Ce face acum? Iar îşi schimbă poziţia şi ajunge între picioarele mele, lipit de spatele meu, iar mâna lui urcă în susul coapsei spre posteriorul meu. Îmi mângâie fundul lent, apoi îşi strecoară degetele între picioarele mele.

  — O să te iau pe la spate, Anastasia, murmură el şi, cu cealaltă mână, îmi apucă părul de la ceafa şi trage cu delicateţe, ţinându-mă pe loc.

  Nu pot să-mi mai mişc capul. M-a imobilizat sub el, neajutorată.

  — Eşti a mea, şopteşte. Numai a mea. Să nu uiţi asta.

  Are o voce îmbătătoare, iar vorbele lui au greutate şi sunt seducătoare. Îi simt erecţia crescând lipită de coapsă.

  — Ai un miros divin.

  Mă adulmecă în spatele urechii. Mâna lui se freacă de pielea mea, în mişcări circulare repetate. În mod reflex, şoldurile mele încep să ne rotească, imitând mişcările palmei lui, în timp ce o plăcere chinuitoare începe să-mi aţâţe sângele asemenea adrenalinei.

  — Stai nemişcată, îmi ordonă, cu o voce moale, dar imperioasă, şi încet îşi vâră degetul mare înăuntrul meu, rotindu-l iar şi iar, mângâind peretele frontal al vaginului meu.

  Efectul este năucitor – toată energia mea se concentrează pe acea mică zonă dinăuntrul trupului meu. Scot un geamăt.

  — Îţi place? mă întreabă el încet, atingându-mi uşor cu dinţii urechea, şi începe să-şi flexeze încet degetul mare, înăuntru, afară, înăuntru… celelalte degete continuând să se mişte în cerc.

  Închid ochii, încercând să-mi ţin respiraţia sub control, încercând să absorb senzaţiile dezordonate, haotice, pe care degetele lui le dezlănţuie în mine, un incendiu pârjolindu-mi trupul. Gem din nou.

  — Te-ai umezit iar, foarte repede. Răspunzi atât de bine. Oh, Anastasia, îmi place asta. Îmi place mult, şopteşte el.

  Vreau să-mi ridic picioarele, dar nu pot să mă mişc. Mă ţintuieşte de pat, menţinând un ritm constant, lent şi chinuitor. E de o intensitate absolută. Gem iar şi se mişcă brusc.

  — Deschide gura, îmi ordonă şi îşi înfige degetul mare în gura mea.

  Deschid ochii ca dintr-un vis şi clipesc cu repeziciune.

  — Simte-ţi gustul, îmi şopteşte răguşit în ureche. Suge-mă, iubito.

  Degetul lui mare mă apasă pe limbă, iar eu îmi strâng buzele în jurul lui, sugând cu ardoare. Simt gustul sărat de pe degetul lui mare şi gustul vag metalic de sânge. Sfinte Sisoe! Nu e în regulă ce se întâmplă, dar, la naiba, e cât se poate de erotic.

  — Vreau să ţi-o dau în gură, Anastasia, şi o voi face curând, îmi spune cu vocea aspră, răguşită, iar respiraţia lui e şi mai neregulată.

  Să mi-o dea în gură! Gem şi-i muşc degetul. El geme şi mă trage de păr mai tare, dureros, ca să-i dau drumul.

  — O fetiţă dulce şi neastâmpărată, şopteşte, apoi întinde mâna spre măsuţa de lângă pat după un prezervativ. Stai locului, să nu te mişti, îmi porunceşte, dându-mi drumul la păr.

  Rupe folia în timp ce eu respir din greu, iar sângele-mi cântă în vene. Aşteptarea e excitantă. Se apleacă, sprijinindu-şi iar greutatea pe mine, şi mă prinde de păr, imobilizându-mi capul. Nu mă pot mişca. Sunt prinsă în mrejele lui într-un mod ispititor, iar el e hotărât şi pregătit să mă mai ia o dată.

  — De data asta, o vom face cât se poate de lent, Anastasia, mă previne cu un murmur.

  Şi, cu o mişcare lentă, pătrunde în mine, încet, încet, până intră complet în mine. Mă posedă şi mă umple. Scot un geamăt puternic, îl simt mai adânc de data asta, într-un mod încântător. Gem din nou, iar el îşi mişcă în mod deliberat şoldurile în cerc şi se trage înapoi, se opreşte o clipită, după care pătrunde iar înapoi. Repetă aceeaşi mişcare de mai multe ori. Mă scoate din minţi – Împingerile Iul aţâţătoare, deliberat lente, şi senzaţia intermitentă de plinătate este copleşitoare.

  — Mă faci să mă simt atât de bine, geme el, iar părţile mele intime încep să tremure. Se trage înapoi şi aşteaptă. Oh, nu, iubito, încă nu, murmură şi, când tremurul încetează, începe din nou acelaşi proces delicios.

  — Oh, te rog, îl implor.

  Nu-s sigură că mai sunt în stare să suport. Trupul meu e încordat li maximum, tânjind să se descarce.

  — Vreau să te doară, iubito, murmură el şi-şi continuă tortura dulce şi tihnită, înapoi, înainte. La fiecare mişcare pe care o vei face mâine, vreau să-ţi aduci aminte că am fost aici. Numai eu. Eşti a mea.

  Gem.

  — Te rog, Christian, şoptesc.

  — Ce vrei, Anastasia? Spune-mi.

  Gem din nou. El o scoate din mine şi mă pătrunde iar lent, mişcându-şi şi de data asta şoldurile în cerc.

  — Spune-mi, murmură el.

  — Pe tine, te rog.

  Accelerează ritmul infinitezimal, iar respiraţia îi devine mai neregulată. Părţile mele intime încep să tremure, iar Christian măreşte ritmul.

  — Eşti. Atât. De. Dulce, murmură el între fiecare penetrare. Te. Vreau. Atât. De. Mult.

  Scot un geamăt.

  — Eşti. A. Mea. Dă-ţi drumul pentru mine, iubito, spune el răguşit.

  Cuvintele lui înseamnă distrugerea mea, împingându-mă peste buza prăpastiei. Trupul meu, cuprins de convulsii, se contractează în jurul lui şi îmi dau drumul strigând cu glas tare o versiune deformată a numelui său, cu gura în saltea. Christian vine pe urmele mele cu două împingeri aprige şi încremeneşte, revărsându-se în mine în momentul când îşi găseşte uşurarea. Se prăbuşeşte peste mine, cu faţa în părul meu.

  — Oh, Ana, şuieră el.

  Iese din mine imediat şi se rostogoleşte pe partea lui de pat. Îmi trag genunchii la piept, complet sleită, şi imediat adorm sau leşin.

  Când mă trezesc, e încă întuneric. Habar n-am cât am dormit. Mă întind sub cuvertură şi am dureri, dureri delicioase. Pe Christian nu-l văd nicăieri. Mă ridic în capul oaselor şi mă uit la peisajul urban din faţa mea. Sunt mai puţine lumini aprinse în zgârie-nori, iar spre răsărit se simte o şoaptă de zori. Aud muzică. Note de pian cântate în cadenţă, o tânguire tristă şi dulce. Bach, cred, dar nu sunt sigură.

  Înfăşor cuvertura în jurul meu şi merg desculţă pe coridor spre camera mare. Christian stă la pian, complet absorbit de melodia pe care o cântă. Expresia lui e tristă şi deznădăjduită, ca şi muzica. Interpretarea lui e uluitoare. Rezemată de zidul de la intrare, ascult, vrăjită. E un muzician desăvârşit. Stă dezbrăcat, trupul lui e scăldat de lumina caldă aruncată de un lampadar solitar de lângă pian. Restul încăperii fiind în întuneric, e ca şi cum s-ar afla în propria mică oază de lumină, de neatins… singuratic, ca într-o capsulă.

  Mă apropii de el, ademenită de muzica sublimă şi melancolică. Sunt fascinată şi îi privesc degetele lungi şi pricepute care găsesc şi apasă cu delicateţe clapele, gândindu-mă cum aceleaşi degete s-au ocupat cu îndemânare de mine şi mi-au dezmierdat trupul. Amintirea mă face să roşesc şi să suspin şi-mi apropii şi mai mult coapsele. El ridică privirea, ochii lui cenuşii insondabili fiind aprinşi, iar expresia de nepătruns.

  — Îmi pare rău, şoptesc. N-am vrut să te deranjez.

  O uitătură încruntată îi traversează rapid faţa.

  — Desigur, ar fi trebuit să-ţi spun asta, murmură el.

  Termină de cântat şi-şi aşază palmele pe coapse.

  Acum observ că poartă pantaloni de pijama. Îşi trece degetele prin păr şi se ridică în picioare. Pantalonii îi atârnă pe şolduri, în felul acela… oh, Doamne. Simt cum mi se usucă gura în timp ce dă ocol pianului cu mişcări relaxate şi vine spre mine. Are umeri laţi, şolduri suple, iar muşchii abdominali fac vălurele când păşeşte. E de-a dreptul uluitor.

  — Ar trebui să fii în pat, mă mustră el.

  — A fost o piesă minunată. Bach?

  — Prelucrată de Bach, dar la origine e un concert pentru oboi de Alessandro Marcello.

  — A fost desăvârşit, dar foarte trist, o melodie tare melancolică.

  Buzele i se ridică într-o jumătate de zâmbet.

  — La culcare, îmi porunceşte. Mâine-dimineaţă o să fii epuizată.

  — Păi, m-am trezit şi nu erai acolo.

  — Mi-a fost greu să adorm şi nu sunt obişnuit să dorm cu cineva, murmură el.

  Nu pot să-i ghicesc dispoziţia sufletească. Pare puţin cam abătut, dar e greu să-ţi dai seama în întuneric. Poate că a fost tonul piesei pe care o cânta. Mă cuprinde cu un braţ şi mă conduce cu blândeţe Înapoi în dormitor.

  — De cât timp cânţi la pian? Cânţi foarte frumos.

  — De la şase ani.

  — Aha.

  Christian ca băieţel de şase ani… mintea mea evocă imaginea unui copilaş frumuşel, cu părul arămiu şi ochi cenuşii, iar inima mi Ne topeşte – un puşti cu o claie de păr în cap căruia-i place muzica Imposibil de tristă.

  — Cum te simţi? întreabă el când ne întoarcem în cameră.

  Aprinde o lumină laterală.

  — Sunt bine.

  Amândoi ne uităm la pat în acelaşi timp. Se vede sânge pe cearşafuri – dovada că mi-am pierdut virginitatea. Roşesc, stânjenită, înfăşurând mai strâns cuvertura în jurul meu.

  — Ei, asta o să-i dea doamnei Jones un subiect de meditaţie, mormăie Christian stând în faţa mea.

  Îşi pune mâna sub bărbia mea şi-mi lasă capul pe spate, uitându-se în jos la mine. Îmi cercetează faţa cu o privire intensă. Îmi dau seama că nu i-am mai văzut până acum pieptul gol. Instinctiv, întind mâna ca să-mi plimb degetele prin bruma de păr negru de pe pieptul lui, ca să văd cum e la pipăit. Imediat, se trage înapoi.

  — Treci în pat, spune cu asprime.

  Apoi, vocea i se înmoaie.

  — O să vin să mă culc lângă tine. Îmi las mâna să cadă şi mă încrunt. Nu cred că i-am atins vreodată torsul. Deschide o comodă cu sertare şi scoate de-acolo un tricou pe care-l îmbracă la repezeală.

  — În pat, îmi ordonă din nou.

  Mă urc la loc în pat, încercând să ignor sângele. Se urcă în pat lângă mine şi mă atrage în îmbrăţişarea lui, înfăşurându-şi braţele în jurul meu în aşa fel încât stau cu spatele la el. Mă sărută delicat pe păr şi inhalează adânc.

  — Dormi, dulce Anastasia, murmură el, iar eu închid ochii, dar nu mă pot abţine să nu simt o uşoară melancolie fie de la muzică, fie de la purtarea lui.

  Christian Grey are o latură tristă.

  Capitolul 9

  Camera se umple de lumină, lucru care mă convinge să trec de la somnul profund la starea de trezie. Mă întind şi deschid ochii. Este o dimineaţă frumoasă de mai, Seattle e la picioarele mele. Uau, ce privelişte! Lângă mine, Christian Grey doarme dus. Uau, ce privelişte! Sunt surprinsă că e tot în pat. Stă cu faţa spre mine şi mă bucur de prilejul nesperat de a-l studia pe îndelete. Faţa lui frumoasă arată mai tânără, relaxată în somn. Buzele lui sculpturale şi ţuguiate sunt uşor despărţite, iar părul lui lucios şi curat este într-o devălmăşie splendidă. Cum poate cineva să arate atât de bine şi chestia asta să fie legală? îmi amintesc de camera lui de la etaj… poate că nu-i chiar aşa legală. Clatin din cap, prea multe lucruri la care să mă gândesc. E ispititor să întind mâna şi să-l ating, dar, asemenea unui copilaş, e tare drăguţ când doarme. Nu trebuie să-mi fac griji despre ce spun, despre ce spune el, despre ce planuri are, mai ales planurile în ceea ce mă priveşte.

  Aş putea să-l privesc toată ziua, dar am şi eu nevoi – nevoi legate de baie. Mă dau jos din pat şi-i găsesc pe podea cămaşa albă, pe care o pun pe mine. Intru pe o uşă crezând că poate e baia, dar ajung într-un fel de debara imensă, mare cât dormitorul meu. Şiruri peste şiruri de costume, cămăşi, pantofi şi cravate scumpe. Cum poate avea cineva atât de multe haine? Ţâţâi dezaprobator. De fapt, şifonierul lui Kate probabil că rivalizează cu asta. Kate! Oh, nu. Nu m-am gândit la ea toată seara. Trebuia să-i trimit un SMS. Fir-ar. O să dau de belea. Mă întreb o clipă cum s-o fi înţelegând cu Elliot.

  Revin în dormitor, unde Christian încă doarme. Încerc cealaltă uşă. Nimeresc baia şi văd că e mai mare ca dormitorul meu. De ce are nevoie un singur om de atât de mult spaţiu? Două chiuvete, observ cu ironie. Dat fiind că nu doarme cu nimeni, probabil că una dintre ele nu e folosită.

  Mă holbez la imaginea mea din oglinda gigantică de deasupra chiuvetelor. Arăt altfel? Mă simt altfel. Mă cam doare, ca să fiu sinceră, iar muşchii – Dumnezeule, e ca şi cum n-aş fi făcut niciodată mişcare în viaţa mea. Nu faci mişcare deloc în viaţa ta de zi cu zi. Vocea interioară s-a trezit. Se uită la mine cu buzele ţuguiate, bătând din picior. Vasăzică, tocmai ai dormit cu el, i-ai dat virginitatea ta unui bărbat care nu te iubeşte. De fapt, are nişte idei cam stranii despre tine, vrea să te facă un fel de sclavă sexuală mai excentrică.

  AI ÎNNEBUNIT? strigă la mine.

  Mă înfior când mă uit în oglindă. Va trebui să prelucrez toate aceste lucruri. Imaginează-ţi, m-am îndrăgostit de un bărbat pentru care „frumos” e un epitet prea palid, un bărbat mai bogat decât Cressus şi care are o Cameră Roşie a Durerii ce mă aşteaptă. Mă cutremur. Sunt tulburată şi confuză. Părul meu e îndărătnic, ca de obicei. Părul de „imediat-după-futai” nu mă avantajează. Încerc să restabilesc ordinea în haos cu degetele, dar eşuez lamentabil şi mă dau bătută – oi găsi nişte clame de păr în poşetă.

  Sunt hămesită. Mă întorc în dormitor. Frumosul din pădurea adormită încă doarme, aşa că-l las în pace şi mă duc în bucătărie.

  Oh, nu… Kate. Mi-am lăsat poşeta în biroul lui Christian. O iau de-acolo şi mă uit la telefon. Trei SMS-uri.

  Eşti OK Ana

  Unde eşti Ana

  La naiba ANA

  O sun pe Kate. Nu răspunde, aşa că îi las un mesaj plin de umilinţă ca s-o anunţ că sunt vie şi că n-am sucombat din pricina lui Barbă Albastră, mă rog, nu în sensul care ar putea s-o îngrijoreze pe ea – sau poate că am sucombat. Of, e tare încurcată treaba asta. Îmi iau iPodul din geantă şi-mi pun căştile la urechi. Nimic nu se compară când ai nevoie de un companion în bucătărie. Îl vâr în buzunarul de la piept al cămăşii lui Christian, dau volumul la maximum şi încep să dansez.

  Dumnezeule, ce foame mi-e!

  Bucătăria asta mă intimidează. E atât de mişto şi de modernă şi niciuna dintre uşile dulapurilor nu are mâner. Mi-au trebuit câteva secunde ca să mă prind că, pentru a le deschide, trebuie mai întâi să le împing. Poate c-ar fi bine să-i pregătesc lui Christian micul dejun. Deunăzi mânca omletă… ăă, ieri la Heathman. Dumnezeule, ce multe s-au întâmplat de atunci. Mă uit în frigider, văd că sunt ouă din belşug, aşa că decid că vreau clătite şi bacon. Încep să prepar amestecul, dansând prin bucătărie.

  E bine să ai ceva de făcut. Îţi dă puţin timp pentru gândit, dar nu prea profund. Muzica tare din urechi te ajută şi ea să pui stavilă gândurilor prea profunde. Am venit aici să-mi petrec noaptea în patul lui Christian Grey şi am reuşit, chiar dacă el nu lasă pe nimeni în pat. Zâmbesc, misiune îndeplinită. În stil mare. Rânjesc. În stil mare de tot, iar amintirea nopţii trecute mă urmăreşte. Vorbele lui, trupul lui, felul lui de a face dragoste… Închid ochii în timp ce amintirea îmi face trupul să vibreze, iar muşchii mi se contractă în mod delicios în pântec. Vocea interioară se încruntă la mine… Te-a futut – n-a făcut dragoste cu tine, ţipă ca o harpie. O ignor, dar în adâncul meu ştiu că are dreptate. Scutur capul ca să mă pot concentra la ceea ce am de făcut.

  Găsesc o plită încorporată de ultimă generaţie. Cred că reuşesc să mă prind cum funcţionează. Am nevoie să pun clătitele undeva ca să rămână calde şi încep să mă ocup de bacon. Amy Studt îmi cântă în ureche despre inadaptabili. Cântecul ăsta însemna tare mult pentru mine, pentru că şi eu sunt o inadaptabilă. Niciodată nu m-am potrivit nicăieri, iar acum… trebuie să iau în considerare o propunere indecentă de la însuşi Regele Inadaptabililor. De ce e el aşa? Din fire sau prin educaţie? E atât de diferit de tot ceea ce cunosc.

  Pun baconul sub grill şi, între timp, bat nişte ouă. Mă întorc şi-l văd pe Christian şezând pe unul dintre taburetele de la barul pentru micul dejun, rezemat de el, cu faţa sprijinită în degetele împreunate, încă mai are pe el tricoul cu care a dormit. Lui, părul de „imediat-după-futai” îi vine de minune, la fel cum îi stă bine şi cu barba nerasă. Arată în acelaşi timp amuzat şi uluit. Încremenesc, roşesc, după care mă adun şi îmi scot căştile din urechi, iar genunchii mi se înmoaie la vederea lui.

  — Bună dimineaţa, domnişoară Steele. Văd că eşti plină de energie în dimineaţa asta, remarcă el sec.

  — Ăă… am dormit bine, mă bâlbâi eu, vrând să-i explic.

  Buzele lui încearcă să-i mascheze zâmbetul.

  — Nu pot să-mi închipui de ce. Se opreşte şi se uită încruntat. Şi cu am dormit bine după ce m-am întors în pat.

  — Ţi-e foame?

  — Tare, spune el cu o privire intensă, şi nu cred că se referă la mâncare.

  — Clătite, bacon şi ouă?

  — Excelent.

  — Nu ştiu unde-ţi ţii farfuriile.

  Ridic din umeri, căutând cu disperare să nu-mi trădez emoţiile.

  — Las' că fac eu asta. Tu găteşte mai departe. Vrei să-ţi pun nişte muzică? Să poţi să… ăă… dansezi mai departe?

  Cobor privirea către degetele de la mâini, ştiind prea bine că m-am înroşit la faţă.

  — Te rog, nu te jena de mine. E foarte distractiv.

  Tonul lui trădează un amuzament ambiguu.

  Îmi ţugui buzele. Distractiv, zici? Vocea interioară se prăpădeşte de râs pe seama mea. Mă întorc şi continui să bat ouăle, poate un pic mai tare decât ar fi necesar. Într-o clipă, e lângă mine. Mă trage uşor de codiţe.

  — Îmi plac astea, îmi şopteşte. Dar n-or să te protejeze.

  Hmm, Barbă Albastră…

  — Cum îţi plac ouăle? îl întreb cu acreală.

  El zâmbeşte.

  — Mestecate şi bătute temeinic, îmi răspunde pufnind superior. Mă întorc la ce am de făcut, încercând să-mi ascund zâmbetul. E greu să fii supărată pe el. Mai ales când e atât de jucăuş. Deschide un sertar şi scoate două suporturi negre de farfurii pentru barul de mic dejun. Pun ouăle bătute într-o tigaie, scot baconul, îl întorc pe partea cealaltă şi-l împing la loc sub grill.

  Când mă întorc, văd pe masă suc de portocale, iar el face cafea.

  — Vrei nişte ceai?

  — Da, te rog. Dacă ai aşa ceva.

  Iau două farfurii şi le pun în tava de preîncălzire a plitei. Christian scoate dintr-un dulăpior o cutie cu ceai twinings english breakfast.

  — A cam fost o concluzie ştiută dinainte, nu?

  — Serios? Nu mi se pare că am ajuns încă la vreo concluzie, domnişoară Steele, murmură el.

  Ce vrea să spună cu asta? Se referă la negocierile noastre? La… ăă… relaţia noastră… oricare ar fi ea? În continuare, e tare misterios. Aranjez micul dejun pe farfuriile încălzite şi le aşez pe suporturi. Caut în frigider şi găsesc nişte sirop de arţar.

  Arunc o privire spre Christian şi văd că aşteaptă să mă aşez.

  — Domnişoară Steele, zice şi arată spre unul dintre taburete.

  — Domnule Grey, încuviinţez din cap.

  Mă urc şi mă crispez niţel când mă aşez.

  — Spune-mi exact, cât de tare te doare? întreabă în timp ce se aşază.

  Eu roşesc. De ce pune întrebări atât de personale?

  — Ei, ca să fiu sinceră, nu prea am cu ce să fac comparaţie, îi răspund cu ţâfnă. Vrei să-ţi manifeşti compasiunea? întreb, parcă cu prea multă inocenţă.

  Mi se pare că încearcă să-şi ascundă un zâmbet, dar nu pot să fiu sigură.

  — Nu. Mă întrebam dacă ar fi bine să continuăm antrenamentul de bază.

  — Oh.

  Mă holbez la el năucă, uit să mai respir şi totul în mine se contractă. Ooh… asta e atât de frumos. Îmi înăbuş un geamăt.

  — Mănâncă, Anastasia.

  Iar nu mai ştiu de ce mi-e poftă… mai mult… mai mult sex… cin, vă rog.

  — Apropo, chestia asta e delicioasă, îmi zice şi zâmbeşte larg.

  Încerc să iau o furculiţă plină cu omletă, dar abia reuşesc s-o gust. Antrenament de bază! Vreau să ţi-o dau în gură. Oare asta face parte din antrenamentul de bază?

  — Încetează să-ţi mai muşti buza aia. E foarte tulburător şi se întâmplă să ştiu că nu porţi nimic sub cămaşa mea, iar asta face situaţia şi mai tulburătoare.

  Îmi cufund pliculeţul de ceai în micul ibric pe care mi l-a dat. Mintea mi-e cuprinsă de un vârtej.

  — La ce fel de antrenament de bază te-ai gândit? Întreb, cu vocea puţin cam prea înaltă, trădându-mi dorinţa de a părea cât mai naturală, dezinteresată şi calmă atât cât pot când hormonii îşi fac de cap prin corpul meu.

  — Păi, întrucât ai dureri, mă gândeam că am putea să ne rezumăm la deprinderile orale.

  Mă înec cu ceaiul şi mă holbez la el, cu ochii măriţi şi gura căscată. Mă bate uşurel pe spate şi-mi dă să beau suc de portocale. Nu pot să-mi dau seama la ce se gândeşte.

  — Asta dacă vrei să rămâi, adaugă.

  Ridic privirea spre el, încercând să-mi redobândesc echilibrul. Expresia lui e indescifrabilă. E cât se poate de frustrant.

  — Aş vrea să rămân astăzi. Dacă totul în regulă. Mâine trebuia să muncesc.

  — La ce oră trebuie să ajungi la muncă mâine?

  — La nouă.

  — Te duc eu la muncă mâine la nouă.

  Mă încrunt. Chiar vrea să mai stau o noapte aici?

  — Trebuie să ajung acasă în seara asta – am nevoie de haine curate.

  — Am putea rezolva asta aici.

  N-am bani de cheltuit pe haine. Ridică mâna şi îmi prinde bărbia, trăgând puţin de ea în aşa fel încât buza de jos scapă din strânsoarea dinţilor. Nici măcar nu eram conştientă că mi-o muşcam.

  — Ce este? întreabă.

  — Trebuie să ajung acasă în seara asta.

  Gura i se subţiază într-o linie dură.

  — OK, în seara asta, acceptă el. Acum mănâncă ce ai în farfurie.

  Gândurile şi stomacul meu sunt cuprinse de tumult. Pofta de mâncare mi-a dispărut. Mă zgâiesc la ce am în farfurie. Pur şi simplu, nu mi-e foame.

  — Mănâncă, Anastasia. Nici aseară n-ai mâncat.

  — Chiar nu mi-e foame, şoptesc.

  Ochii i se îngustează.

  — Ţin foarte mult să-ţi termini micul dejun.

  — Da' de ce faci atâta caz de mâncare? izbucnesc eu.

  El se încruntă şi sprâncenele i se împreunează.

  — Ţi-am mai spus, mă deranjează teribil risipa de mâncare. Mănâncă, se răsteşte el.

  Are ochii întunecaţi, încărcaţi de durere.

  Fir-ar să fie! Ce-o însemna toată povestea asta? Iau furculiţa şi mănânc încet, încercând să mestec. Trebuie să am grijă să nu-mi mai pun mult în farfurie dacă are ciudăţenia asta legată de mâncare. Expresia i se înmoaie văzând că mă străduiesc să-mi termin porţia. Remarc că şi-a făcut curat în farfurie. Mă aşteaptă să termin şi apoi îmi curăţă farfuria.

  — Tu ai gătit, eu fac curat.

  — E foarte democratic aşa.

  — Da. Se încruntă. Nu e în stilul meu obişnuit. După ce termin, vom face o baie.

  — Oh, în regulă.

  Oh, Doamne… tare aş prefera să fac un duş. Soneria telefonului îmi întrerupe reveria. E Kate.

  — Salut.

  Mă duc la uşile de sticlă ale balconului, departe de el.

  — Ana, de ce n-ai trimis nici un SMS azi-noapte?

  E mânioasă.

  — Îmi pare rău, m-am lăsat furată de evenimente.

  — Eşti bine?

  — Da, excelent.

  — Ai făcut-o?

  Caută să obţină informaţii. Îmi dau ochii peste cap când îi simt aşteptarea din glas.

  — Kate, nu vreau să vorbesc la telefon.

  Christian ridică privirea spre mine.

  — Ai făcut-o… Îmi dau seama.

  De unde poate să-şi dea seama? Blufează şi nu pot să vorbesc despre asta acum. Am semnat un contract, ce naiba!

  — Kate, te rog.

  — Cum a fost? Eşti bine?

  — Ţi-am spus că sunt bine.

  — S-a purtat frumos?

  — Kate, te rog!

  Nu reuşesc să-mi ascund exasperarea.

  — Ana, nu mă lăsa cu ochii în soare, am aşteptat ziua asta aproape patru ani.

  — Ne vedem diseară.

  Închid telefonul.

  Asta va fi o problemă tare dificil de rezolvat. E atât de tenace şi vrea să ştie – În detaliu, iar eu nu pot să-i spun pentru că am semnat un… cum se numeşte? Un contract de confidenţialitate. Ca trenul o să facă dacă aude de aşa ceva, şi pe bună dreptate. Am nevoie de un plan. Mă duc înapoi să-l văd pe Christian cum se mişcă cu graţie prin bucătărie.

  — Contractul ăla de confidenţialitate acoperă totul? întreb cu titlu de încercare.

  — De ce?

  Se întoarce şi se uită la mine în timp ce pune ceaiul la locul lui. Roşesc.

  — Păi, am câteva întrebări, ştii, despre sex. Mă uit în jos. Şi aş vrea s-o întreb pe Kate.

  — Poţi să mă întrebi pe mine.

  — Christian, cu tot respectul cuvenit…

  Vocea mea păleşte. Nu pot să te întreb. Pentru că aş obţine viziunea ta subiectivă, perversă ca naiba şi distorsionată privind sexul.

  — Vreau o opinie imparţială. E vorba doar de elemente de mecanică. N-o să pomenesc nimic despre Camera Roşie a Durerii.

  El ridică din sprâncene.

  — Camera Roşie a Durerii? Acolo e vorba mai ales de plăcere, Anastasia. Crede-mă, spune. Şi-apoi – tonul lui devine mai aspru – colega ta de cameră tocmai a întruchipat bestia cu două spinări cu fratele meu. Aş prefera să nu vorbeşti despre asta.

  — Familia ta ştie despre… ăăă, predilecţia ta?

  — Nu. Nu e câtuşi de puţin treaba lor.

  Face câţiva paşi către mine până ajunge în faţa mea.

  — Ce vrei să ştii? întreabă şi, ridicând mâna, îşi plimbă degetele pe obrazul meu în jos, până la bărbie, ridicându-mi uşor capul ca să se poată uita direct în ochii mei.

  Mă foiesc fără voia mea. Nu pot să-l mint pe omul ăsta.

  — Nimic anume în acest moment, şoptesc.

  — Păi, am putea să începem cu „Cum a fost noaptea trecută pentru tine?”

  Ochii îi ard, plini de curiozitate. E dornic să ştie. Uau!

  — A fost bine, murmur eu.

  Buzele lui se ridică uşor.

  — Şi pentru mine, murmură el. N-am mai făcut niciodată vanilla sex4. Sunt multe de spus aici. Dar, pe de altă parte, poate că e din cauză că a fost cu tine. Îşi plimbă degetul mare peste buza mea de jos.

  Eu trag subit aer în piept. Vanilla sex?

  — Hai să facem o baie.

  Se apleacă şi mă sărută.

  Inima îmi tresare şi dorinţa se adună undeva… se adună acolo.

  Baia e o chestie din piatră albă, adâncă, în formă de ou, foarte „la modă”. Christian se apleacă şi o umple dând drumul robinetului de pe peretele acoperit cu faianţă. Toarnă în apă un ulei de baie care pare a fi foarte scump. Face spumă din abundenţă în timp ce baia se umple şi miroase a iasomie, dulce şi erotic. El stă în picioare şi se uită la mine, cu ochii întunecaţi, după care îşi scoate tricoul şi-l aruncă pe pardoseală.

  — Domnişoară Steele, zice, ţinând mâna întinsă.

  Eu stau în uşă, cu ochii mari şi precauţi, cu braţele înfăşurate în jurul meu. Păşesc înainte, admirându-i pe furiş fizicul. Îi iau mâna, Iar el mă invită să intru în cadă în timp ce eu încă mai am pe mine cămaşa lui. Fac cum mi se spune. Va trebui să mă obişnuiesc cu asta dacă am de gând să-i accept oferta neruşinată… dacă! Apa este ispititor de fierbinte.

  — Întoarce-te cu faţa la mine, îmi ordonă el, cu o voce foarte moale.

  Mă conformez. El mă priveşte cu intensitate.

  — Ştiu că buza aia e delicioasă, pot să confirm asta, dar vrei, te rog, să încetezi s-o mai muşti? spune el printre dinţii încleştaţi. Când o muşti aşa, îmi vine să te fut, şi ştiu că ai dureri, da?

  Tresar şi automat îmi eliberez buza, şocată.

  — Da, mă provoacă el. Ai înţeles mesajul?

  Se uită crunt la mine. Eu aprob dând din cap cu un gest frenetic. Habar n-aveam că pot să-l tulbur în halul ăsta.

  — Bun.

  Întinde mâna şi-mi scoate iPodul din buzunarul de la piept, punându-l lângă chiuvetă.

  — Apă şi iPod – nu e o combinaţie inteligentă, mormăie.

  Lasă mâna jos, îmi prinde cămaşa de poale şi o ridică deasupra capului, după care o aruncă pe podea.

  Se dă înapoi ca să se poată uita la mine. Sunt goală, pentru numele lui Dumnezeu! Mă fac stacojie şi îmi aplec privirea spre propriile mâini, aflate la acelaşi nivel cu baza pântecului meu, şi-mi doresc cu disperare să dispar în apa fierbinte şi în spumă, dar ştiu că el n-ar vrea asta.

  — Hei, mă trezeşte el la realitate.

  Ridic privirea şi-i văd capul aplecat într-o parte.

  — Anastasia, eşti o femeie foarte frumoasă, pe de-a-ntregul. Nu lăsa capul în jos de parcă te-ai ruşina. Nu ai nimic de care să te ruşinezi şi pentru mine e o adevărată bucurie să stau aici şi să mă uit la tine.

  Îmi ia bărbia în mână şi-mi înclină capul ca să-l privesc în ochi. Sunt blânzi şi calzi, încinşi chiar. E atât de aproape. Aş putea să ridic mâna şi să-l ating.

  — Poţi să şezi.

  Îmi opresc gândurile răvăşite şi mă grăbesc să cobor în apa caldă, primitoare. Ooh… Înţeapă şi mă ia prin surprindere, dar în acelaşi timp miroase dumnezeieşte. Durerea usturătoare iniţială se atenuează în scurt timp. Mă întind pe spate şi închid ochii, relaxându-mă Iii căldura liniştitoare. Când îi deschid, el se uită în jos la mine.

  — Nu vii şi tu? întreb, temătoare – vocea îmi este răguşită.

  — Cred că da. Mişcă-te în faţă, ordonă el.

  Îşi dă jos pantalonii de pijama şi se urcă în cadă în spatele meu. Apa se ridică în momentul când se aşază şi mă trage lângă pieptul lui. Îşi pune picioarele lungi peste ale mele, cu genunchii îndoiţi şi gleznele la acelaşi nivel cu ale mele, şi-şi depărtează labele desfăcându-mi astfel picioarele. Icnesc surprinsă. Şi-a vârât nasul în părul meu şi Inhalează adânc.

  — Miroşi tare frumos, Anastasia.

  Un tremur îmi străbate întregul trup. Stau dezbrăcată în aceeaşi cadă cu Christian Grey. Dacă mi-ar fi spus cineva ieri, când m-am trezit în hotelul lui, că o să fac lucrul ăsta, nu l-aş fi crezut.

  Ia o sticlă cu gel de duş din raftul de lângă cadă şi îşi toarnă puţin în palmă. Îşi freacă palmele, creând o spumă moale, după care îşi pune mâinile pe după gâtul meu şi începe să-mi întindă spumă pe ceafă şi umeri, masându-mă ferm cu degetele lui lungi şi puternice. Gem. Mâinile lui pe pielea mea îmi dau o senzaţie de bine.

  — Îţi place?

  Aproape că-i pot auzi zâmbetul.

  — Hmm.

  Coboară pe braţe, apoi mai jos, la subsuori, spălându-mă cu delicateţe. Mă bucur tare mult că prietena mea, Kate, a insistat să mă rad. Mâinile lui alunecă spre sâni, iar eu trag brusc aer în piept când degetele lui le dau târcoale şi încep să frământe fără milă. Corpul meu se încovoaie instinctiv, împingând sânii în palmele lui. Sfârcurile îmi sunt sensibile. Foarte sensibile, fără îndoială, în urma tratamentului nu tocmai delicat aplicat de el noaptea trecută. Nu zăboveşte mult asupra lor acum şi îşi coboară palmele spre stomac şi pântec. Ritmul respiraţiei mele creşte, iar inima o ia la goană. Erecţia lui tot mai mare mă apasă la spate. Mă excită mult să ştiu că trupul meu îl face să se simtă aşa. Aha… deci nu mintea ta, mă ridiculizează Vocea interioară. Mă scutur şi alung gândul nepoftit.

  Se opreşte şi întinde mâna după o lufa în timp ce eu gâfâi lipită de el, plină de dorinţă… de nevoie. Îmi sprijin palmele pe coapsele lui ferme, musculoase. Turnând gel pe lufa, se apleacă şi mă spală între picioare, îmi ţin respiraţia. Cu pricepere, degetele lui mă stimulează prin lufa, e divin, iar şoldurile mele încep să se mişte în propriul lor ritm, împingându-se în mâna lui. Senzaţia mă copleşeşte, iar eu las capul pe spate, ochii mi se duc în fundul orbitelor, gura mi se destinde şi gem. Presiunea se acumulează lent, inexorabil înăuntrul meu… oh, Doamne.

  — Lasă-te în voia simţurilor, iubito, îmi şopteşte Christian în ureche şi cu multă delicateţe îmi atinge uşor cu dinţii lobul urechii. Simte pentru mine.

  Picioarele-mi sunt ţintuite de ale lui spre partea laterală a căzii, ţinându-mă prizonieră şi înlesnindu-i lui accesul la părţile mele cele mai intime.

  — Oh… te rog, şoptesc.

  Încerc să-mi înţepenesc picioarele când trupul meu devine rigid. Sunt sclava sexuală a acestui bărbat, iar el nu mă lasă să fac nici o mişcare.

  — Cred că eşti destul de curată, murmură el şi se opreşte.

  Ce? Nu! Nu! Nu! Respiraţia mea e neregulată.

  — De ce te opreşti? îl întreb suspinând.

  — Pentru că am alte planuri cu tine, Anastasia.

  Ce… of, Doamne., dar… eram… nu e corect.

  — Întoarce-te. Şi eu am nevoie să fiu spălat, murmură el.

  Oh! Mă întorc cu faţa la el şi sunt şocată să-l văd cum îşi ţine ferm în mână erecţia. Rămân cu gura căscată.

  — Vreau să te familiarizezi bine, intim dacă vrei, cu partea preferată şi mult preţuită a corpului meu. Sunt foarte ataşat de ea.

  E atât de mare şi creşte. Erecţia lui e deasupra nivelului apei, care-l mângâie pe şolduri. Ridic privirea spre el şi ajung faţă în faţă cu zâmbetul lui malefic. Expresia mea uluită îi face plăcere. Îmi dau seama că mă holbez. Înghit în sec. Aia a fost în mine! Nu pare posibil. Şi vrea să-l ating. Hmm… OK, să începem!

  Zâmbesc şi întind mâna după gelul de duş, punându-mi niţel în palmă. Procedez ca el, frecând lichidul între palme până când se face spumă. Nu-mi dezlipesc ochii de ai lui. Ţin buzele întredeschise ca să-mi înlesnesc respiraţia… cu gesturi deliberate, îmi muşc buza de jos şi-mi plimb limba peste ea, exact pe locul unde apăsaseră dinţii. Are o privire serioasă şi întunecată şi ochii i se măresc când limba mea trece rapid peste buza inferioară. Întind mâna şi-i prind membrul, imitând în oglindă felul cum şi-l ţine el. Ochii lui se închid pentru un moment. Uau… e mult mai tare decât m-am aşteptat. Strâng, iar el îşi aşază palma peste a mea.

  — Uite aşa, şopteşte şi-şi mişcă mâna în sus şi în jos, cu palma strânsă ferm peste degetele mele, care sunt strânse în jurul erecţiei.

  Închide ochii din nou, iar respiraţia i se poticneşte în gât. Când îi deschide iar, privirea lui e de un cenuşiu pârjolitor.

  — Aşa, e bine, iubito.

  Îmi dă drumul la mână, lăsându-mă să continui singură, şi închide ochii în timp ce eu execut mişcarea de du-te-vino pe lungimea membrului erect. Îşi flexează şoldurile uşor spre mâna mea şi, în mod reflex, îl strâng mai tare. Dă glas unui geamăt grav, gutural. Să mi-o dai în gură… hmm. Îmi amintesc cum şi-a vârât degetul mare în gura mea, cerându-mi să i-l sug, tare. Observ că gura i se deschide şi respiraţia i se accelerează. Mă aplec în faţă, în timp ce el stă cu ochii închişi, şi-mi aşez buzele în jurul sexului, plimbându-mi limba peste vârf.

  — Ooo… Ana.

  Ochii i se deschid brusc, iar eu sug mai viguros.

  Hmm… e tare şi moale în acelaşi timp, ca un obiect de oţel învelit în catifea, şi cu un gust surprinzător de bun – sărat şi fin.

  — Dumnezeule, geme el şi închide ochii din nou.

  Aplecându-mă mai mult, îl împing în gură. Geme din nou. Ha! Zeiţa mea intimă palpită de emoţie. Pot să fac asta. Eu pot să i-o iau în gură. Îmi rotesc limba din nou în jurul vârfului, iar el îşi flexează şi-şi ridică şoldurile. Acum are ochii deschişi, aprinşi de arşiţă. Cu dinţii încleştaţi, îşi mişcă din nou şoldurile, iar eu îl trag mai adânc în gură, sprijinindu-mă pe coapsele lui. Îi simt picioarele încordate. Ridică mâna, mă apucă de codiţe şi începe să se mişte cu adevărat.

  — Oh… iubito… mi-e tare bine, murmură el.

  Sug mai tare, plimbându-mi limba peste capul erecţiei lui impresionante. Învelindu-mi dinţii cu buzele, îmi strâng gura în jurul membrului său. Şuieră printre dinţi şi geme.

  — Iisuse! Până unde poţi să ajungi? şopteşte el.

  Hmm… Îl trag şi mai adânc în gură, până îl simt în partea din spate a gâtului, apoi în cea din faţă. Îmi rotesc limba în jurul capului. E acadeaua mea cu aromă specială de Christian Grey. Sug din ce în ce mai tare, trăgându-l tot mai adânc, rotindu-mi neîncetat limba. Hmm… habar n-aveam că te poate excita aşa de mult să oferi plăcere cuiva, şi-l văd cum se zvârcoleşte. Zeiţa mea intimă dansează merengue cu câteva mişcări de salsa.

  — Anastasia, o să-mi dau drumul în gura ta, mă avertizează el gâfâind. Dacă nu vrei să fac asta, opreşte-te acum.

  Îşi împinge din nou şoldurile, are ochii mari, precauţi, şi plini de o nevoie lascivă – nevoia de mine. Nevoia de gura mea… oh, Doamne.

  Mâinile lui sunt încleştate în părul meu. Pot să fac asta. Împing şi mai mult şi, într-un moment de încredere extraordinară, îmi dezvelesc dinţii. Asta îl împinge peste limita suportabilităţii. Scoate un ţipăt şi încremeneşte, iar eu simt cum un lichid cald şi sărat îmi alunecă pe gât. Înghit la repezeală. Îh… Nu sunt sigură de chestia asta. Dar o privire aruncată spre el şi nu-mi pasă – s-a „dezintegrat” în baie datorită mie. Stau în capul oaselor şi îl privesc, un zâmbet triumfător, maliţios, ridicându-mi colţurile buzelor. Respiră întretăiat. Deschide ochii şi se uită crunt la mine.

  — Tu nu ai reflex de înecare? întreabă el uluit. Dumnezeule, Ana… a fost… bine, bine de tot. Neaşteptat, totuşi. Se încruntă. Ştii, nu încetezi o clipă să mă uimeşti.

  Zâmbesc şi-mi muşc buza în mod conştient. El mă priveşte gânditor.

  — Ai mai făcut asta înainte?

  — Nu.

  Şi nu pot să nu simt un mic fior de mândrie pe care mi-l provoacă negarea mea.

  — E bine, spune el satisfăcut şi, cred, uşurat. Încă o premieră, domnişoară Steele. Se uită la mine apreciativ. Ei bine, la deprinderi orale, ai nota maximă. Hai, să mergem în pat, îţi datorez un orgasm.

  Orgasm! încă unul!

  Iute, se ridică din baie, oferindu-mi prilejul să-l admir pentru prima oară pe de-a-ntregul pe acest Adonis, divin alcătuit, care este Christian Grey. Zeiţa mea interioară s-a oprit din dans şi se uită şi ea lung, cu gura căscată şi cu un firicel de salivă la colţ. Erecţia, deşi i s-a mai îmblânzit, e tot substanţială… uau. Îşi înfăşoară un prosop peste mijloc şi îmi întinde şi mie un prosop alb mare şi pufos. Cobor din cadă acceptând mâna oferită de el. Mă înfăşoară cu prosopul, mă ia în braţe şi mă sărută cu putere, vârându-şi limba în gura mea. Tare mult mi-ar plăcea să pot să-l îmbrăţişez… să-l ating… dar braţele-mi sunt imobilizate în prosop. Curând, mă pierd în sărutul lui. Îmi prinde capul în palme, explorându-mi gura cu limba, şi am senzaţia că îşi exprimă recunoştinţa – poate – pentru prima mea felaţie? Ohoo.

  Se depărtează de mine şi, ţinându-mi faţa între palme, mă priveşte în ochi cu intensitate. Pare pierdut.

  — Spune da, şopteşte el cu fervoare.

  Mă încrunt, căci nu înţeleg.

  — Pentru ce?

  — Să spui da aranjamentului nostru. Să fii a mea. Te rog, Ana, mă imploră el în şoaptă, accentuând ultimul cuvânt şi numele meu.

  Mă sărută din nou, dulce, cu pasiune, după care se dă înapoi şi mă priveşte lung, clipind uşor. Mă ia de mână şi mă duce înapoi în dormitorul lui, lăsându-mă ameţită, aşa că-l urmez supusă, înmărmurită. El chiar îşi doreşte asta.

  În dormitorul lui, se uită la mine în timp ce stăm în picioare lângă pat.

  — Ai încredere în mine? mă întreabă pe neaşteptate.

  Aprob printr-o mişcare a capului, cu ochii măriţi de înţelegerea subită a faptului că am încredere în el, într-adevăr. Oare ce are de gând fă-mi facă acum? Un fior electric zumzăie prin trupul meu.

  — Aşa te vreau, spune el, mângâindu-mi cu degetul mare buza inferioară.

  — Se duce la şifonier şi reapare de acolo cu o cravată din mătase împletită, argintiu-cenuşie.

  — Întinde mâinile în faţă şi ţine-le lipite, îmi ordonă el, dând jos prosopul de pe mine şi aruncându-l pe podea.

  Fac ce mi se spune, iar el îmi leagă încheieturile cu cravata, înnodând-o ferm. Ochii strălucesc de excitare. Trage de legătură. E sigură. Cred că a fost un cercetaş destoinic dacă a învăţat să facă aşa un nod. Acum ce urmează? Pulsul meu s-a ridicat până la tavan, inima îmi bate într-un ritm frenetic. Îmi pipăie codiţele cu degetele.

  — Arăţi atât de tânără cu astea, murmură el şi se mişcă în faţă.

  Instinctiv, mă dau înapoi până când simt patul lipit de spatele genunchilor. Îşi dă jos prosopul, dar eu nu-mi pot dezlipi ochii de faţa lui. Are o expresie înfocată, plină de dorinţă.

  — Oh, Anastasia, ce să-ţi fac eu ţie? şopteşte în timp ce mă întinde pe pat, culcându-se lângă mine şi ridicându-mi mâinile deasupra capului.

  — Ţine-ţi mâinile aici, să nu le mişti, ai înţeles?

  Ochii lui mă ard, şi intensitatea cu care mă priveşte mă lasă fără suflu. Ăsta nu e un bărbat pe care să-mi doresc să-l înşel… vreodată.

  — Răspunde-mi, îmi cere el imperios, cu voce blândă.

  — N-o să-mi mişc mâinile.

  Nu mai respir.

  — Bravo, fetiţă cuminte, murmură el şi-şi linge în mod deliberat buzele.

  Sunt fascinată de limba lui care îi alunecă lent peste buza de sus. Mă priveşte fix în ochi, mă urmăreşte, mă apreciază. Se apleacă şi-mi depune pe buze un sărut cast şi fugar.

  — Am să te sărut pe tot corpul, domnişoară Steele, spune el încetişor şi-mi prinde bărbia în palmă, împingând-o în sus, ceea ce-i oferă acces la gâtul meu.

  Limba lui alunecă în josul gâtului meu, sărutând, sugând şi muşcând uşor, spre mica adâncitură de la bază. Deodată, trupul meu devine receptiv… peste tot. Recenta mea experienţă din baie mi-a făcut pielea hipersensibilă. Sângele meu încălzit se adună jos, în pântec, între picioare, chiar acolo, jos. Gem.

  Vreau să-l ating. Îmi mişc mâinile şi, cu stângăcie, dat fiind că sunt legată, îi pipăi părul. El se opreşte din sărutat şi se uită încruntat la mine, dând mustrător din cap.

  — Nu-ţi mai mişca mâinile, altfel va trebui s-o luăm de la început, mă dojeneşte el cu blândeţe.

  Oh, e atât de ispititor.

  — Vreau să te ating.

  Vocea mi-e răguşită şi mi-a scăpat de sub control.

  — Ştiu, murmură el. Ţine-ţi mâinile deasupra capului, îmi ordonă, cu o voce puternică.

  Iar îmi prinde bărbia şi începe să-mi sărute gâtul ca înainte. Oh… e atât de frustrant. Palmele lui îmi coboară pe trup şi peste sâni în timp ce cu buzele ajunge la adâncitura de la baza gâtului, îşi roteşte vârful nasului în jurul acesteia şi începe o călătorie foarte tacticoasă cu gura urmând calea trasată cu mâinile, în josul sternului, spre sâni. Îmi sărută şi îmi muşcă uşor fiecare sân, sugându-mi şi sfârcurile. Oh, Doamne. Şoldurile mele încep să se legene şi să se mişte de capul lor, reacţionând la ritmul impus de gura lui lipită de mine, iar eu mă străduiesc cu disperare să nu uit să-mi ţin mâinile deasupra capului.

  Stai nemişcată, mă avertizează el, cu suflarea caldă peste pielea mea.

  Ajungând la ombilic, îşi vâră limba înăuntru, după care îmi muşcă uşor pântecul cu dinţii. Trupul meu se cabrează.

  — Hmm. Eşti atât de dulce, domnişoară Steele.

  Nasul lui alunecă pe linia dintre pântec şi părul pubian, muşcându-mă cu delicateţe şi aţâţându-mă cu limba. Ridicându-se brusc pe jumătate, îngenunchează la tălpile mele, apucându-mă de glezne şi depărtându-mi mult picioarele.

  Îmi prinde laba piciorului stâng, îmi îndoaie genunchiul şi-mi aduce talpa la gura lui. Urmărindu-mi şi evaluându-mi reacţiile, îmi sărută cu tandreţe fiecare deget, apoi îl muşcă pe fiecare încet, de partea moale. Când ajunge la degetul mic, muşcă mai tare, iar eu mă cutremur, scâncind. Limba lui îmi alunecă pe interiorul tălpii – iar eu nu mai sunt în stare să mă uit la el. E prea erotic. Simt că iau foc. Îmi ţin ochii închişi şi încerc să absorb şi să gestionez toate senzaţiile pe care le creează. Îmi sărută glezna şi depune un şir de săruturi pe gambă până la genunchi, oprindu-se imediat deasupra acestuia. Apoi trece la laba piciorului drept, repetând întreg procesul seducător şi înnebunitor.

  — Oh, te rog, gem când el îmi muşcă degetul mic – gestul lui rezonează adânc în pântecul meu.

  — Te iau la rând, domnişoară Steele, spune el, gâfâind.

  De data asta, nu se mai opreşte la genunchi, ci continuă pe partea interioară a coapsei, depărtând-o de cealaltă. Şi ştiu ce are de gând să facă, iar o parte din mine ar vrea să-l împingă de-acolo pentru că sunt ruşinată şi stingherită. O să mă sărute acolo! O ştiu. Cealaltă parte a mea se desfată în aşteptare. Trece la celălalt genunchi şi începe să mă sărute în susul coapsei. Sărută, linge, suge şi deodată e între picioarele mele, mişcându-şi nasul în susul şi-n josul sexului meu, foarte delicat, foarte fin. Mă zvârcolesc… Oh, Doamne.

  Se opreşte, aşteptând să mă calmez. Mă liniştesc şi îmi ridic capul ca să mă uit la el, cu gura deschisă, în timp ce inima mea se chinuie să-şi domolească bătăile.

  — Ştii ce miros îmbătător ai, domnişoară Steele? murmură el şi, fixându-mă cu privirea, îşi împinge nasul în părul meu pubian şi inspiră.

  Mă fac stacojie peste tot, simţind că mă ia cu leşin, şi închid ochii instantaneu. Nu pot să-l văd făcând asta!

  El suflă cu blândeţe pe toată lungimea sexului meu. Oh…

  — Îmi place asta, şopteşte şi trage uşor de părul meu pubian. Poate c-o să-l păstrăm.

  — Oh… te rog, îl implor.

  — Hmm, îmi place când mă implori, Anastasia.

  Gem.

  — Nu-mi stă în obicei să acţionez după principiul „după faptă şi răsplată”, domnişoară Steele, zice el în timp ce suflă cu gingăşie în sus şi în jos. Dar astăzi mi-ai oferit plăcere şi trebuie să fii recompensată. Îi ghicesc tonul vicios în voce şi, în timp ce cuvintele lui îmi fac trupul să cânte, limba începe să dea rotocoale lente clitorisului, iar mâinile lui îmi imobilizează coapsele.

  — Aaahh! gem, iar trupul meu se contractă şi e cuprins de convulsii la atingerea limbii lui.

  Îşi roteşte limba iar şi iar, menţinând tortura. Îmi pierd în întregime controlul, fiecare atom al făpturii mele concentrându-se intens asupra acelui mic, dar potent centru energetic, aflat în apexul coapselor mele. Picioarele mele devin rigide, iar el îşi strecoară degetul înăuntrul meu şi îi aud geamătul gutural.

  — Oh, iubito… Îmi place că eşti atât de umedă pentru mine.

  Îşi mişcă degetul într-un cerc larg, întinzându-mă, trăgând de mine, limba oglindindu-i acţiunile, în cerc, iar şi iar. Gem. E prea mult… Trupul meu imploră uşurare şi nu mai pot să-i refuz asta. Îmi dau drumul, orice gând convingător dispărându-mi din minte în timp ce orgasmul mă cuprinde, contorsionându-mi măruntaiele iar şi iar. Fir-ar să fie! Dau glas unui ţipăt, iar lumea se cufundă şi dispare din câmpul vizual în momentul în care forţa climaxului meu face ca totul să devină nul şi vid.

  Gâfâi şi aud vag zgomot de folie ruptă. Foarte lent, mă penetrează şi începe să se mişte. Oh… Doamne. Senzaţia e dureroasă, dulce, îndrăzneaţă şi gingaşă – toate laolaltă.

  — Cum te simţi? întreabă el răguşit.

  — Minunat, răspund eu.

  Şi atunci începe să se mişte cu adevărat, repede, cu putere şi amploare, înfigându-se în mine iar şi iar, implacabil, împingându-mă şi împingându-mă până când ajung iar aproape de limită. Scâncesc.

  — Dă-ţi drumul pentru mine, iubito.

  Vocea lui e aspră, dură şi îmi răneşte urechile, iar eu explodez în jurul membrului pe care el îl înfige cu putere în mine.

  — Oh, Doamne, şopteşte el şi mai împinge o dată, gemând când ajunge la orgasm, lipindu-se de mine. Apoi rămâne nemişcat, cu corpul rigid.

  Prăbuşindu-se peste mine, îi simt toată greutatea cum mă apasă în saltea. Îmi petrec mâinile legate peste ceafa lui şi-l ţin aproape, cum pot. Ştiu în acest moment că aş face orice pentru acest bărbat. Sunt a lui. Minunea cu care mi-a făcut cunoştinţă depăşeşte orice mi-aş fi putut imagina. Iar el vrea s-o ducă mai departe, mult mai departe, într-un loc pe care eu nu pot, în inocenţa mea, nici măcar să mi-l închipui. Oh… ce să fac?

  Se propteşte în coate şi mă priveşte intens cu ochii lui cenuşii.

  — Vezi ce buni suntem împreună? murmură el. Dacă mi te vei dărui, o să fie şi mai bine. Ai încredere în mine, Anastasia, pot să te duc în locuri despre care nici măcar nu ştii că există.

  Vorbele lui sunt un ecou al gândurilor mele. Îşi freacă nasul de al meu. Încă sunt ameţită de reacţia fizică extraordinară pe care am avut-o faţă de el, şi privesc în sus la el fără expresie, încercând să am un gând coerent.

  Deodată, amândoi auzim nişte voci în holul din faţa uşii de la dormitorul lui. Îmi ia un moment ca să procesez ce aud.

  — Dar dacă e încă în pat, înseamnă că e bolnav. Niciodată nu e în pat la ora asta. Christian nu doarme niciodată până târziu.

  — Doamnă Grey, vă rog.

  — Taylor, nu poţi să mă ţii departe de fiul meu.

  — Doamnă Grey, nu e singur.

  — Cum adică, nu e singur?

  — E cineva la dânsul.

  — Oh…

  Până şi eu sesizez neîncrederea din vocea ei.

  Christian clipeşte rapid, privindu-mă cu ochii măriţi, cuprinşi de o groază amuzată.

  — Aoleu! E mama.

  Capitolul 10

  Iese brusc din mine, provocându-mi un fior. Se ridică în capul oaselor In pat şi aruncă prezervativul folosit într-un coş de gunoi.

  — Hai, trebuie să ne îmbrăcăm – asta dacă vrei s-o cunoşti pe mama.

  Zâmbeşte, sare din pat şi îşi trage pe el blugii – fără chiloţi! Mă chinui să mă ridic, căci am rămas legată.

  — Christian… nu pot să mă mişc.

  Zâmbetul lui se lăţeşte şi, aplecându-se, mă dezleagă. Modelul Împletiturii mi-a lăsat urme la încheieturi. E… sexy. Se uită la mine. B amuzat, ochii îi joacă de bucurie. Mă sărută iute pe frunte şi îmi zâmbeşte radios.

  — Încă o premieră, anunţă el, dar habar n-am despre ce vorbeşte.

  — Nu am nici un schimb curat aici.

  Sunt cuprinsă subit de panică şi, ţinând cont de experienţa pe care tocmai am avut-o, panica mi se pare copleşitoare. Mama lui!

  Dumnezeule. N-am haine curate, iar ea practic ne-a surprins în flagrant delict. Poate-ar fi mai bine să rămân aici.

  — Oh, nu, nici să nu te gândeşti, mă ameninţă Christian. Poţi să porţi ceva de-al meu.

  Îşi pune pe el un tricou alb şi-şi plimbă mâna prin părul „de imediat-după-futai”. În ciuda anxietăţii mele, îmi pierd şirul gândurilor. Frumuseţea lui e tulburătoare.

  — Anastasia, şi un sac dacă pui pe tine şi tot arăţi adorabil. Te rog să nu-ţi faci griji. Vreau s-o cunoşti pe maică-mea. Îmbracă-te. Mă duc s-o liniştesc. Buzele i se strâng într-o expresie aspră. Te aştept în camera cealaltă în cinci minute, altfel, vin după tine şi te târăsc de-aici indiferent în ce eşti îmbrăcată. Am tricouri în sertarul ăsta. Cămăşi găseşti în şifonier. Serveşte-te singură.

  Îmi aruncă o căutătură meditativă preţ de o clipă, după care iese din cameră.

  Fir-ar al naibii să fie. Mama lui Christian. Asta e cu mult mai mult decât mă aşteptam. Poate că, dacă o cunosc, o să reuşesc să înţeleg o părticică de mister. M-ar putea ajuta să înţeleg de ce Christian e aşa cum e… Subit, simt dorinţa de a o cunoaşte. Îmi iau cămaşa de pe podea şi sunt încântată să descopăr că a supravieţuit nopţii trecute, căpătând nişte cute în plus. Îmi găsesc şi sutienul albastru sub pat şi mă îmbrac la repezeală. Dar dacă urăsc un lucru pe lume e să n-am pe mine chiloţi curaţi. Scotocesc prin comoda lui Christian şi dau peste nişte boxeri. Aleg o pereche de Calvin Klein, apoi îmi trag blugii pe mine şi-mi încalţ pantofii Converse.

  Îmi iau haina şi dau fuga în baie unde dau cu ochii de ochii mei prea luminoşi, de faţa mea roşie… şi de părul meu! Fir-ar să fie… nici codiţele „de imediat-după-futai” nu mă prind. Caut în măsuţa de toaletă şi găsesc un pieptene. Va trebui să mă descurc cu ăsta. Îmi leg rapid părul la spate în timp ce mă cuprinde disperarea din cauza hainelor mele. Vocea interioară îşi ţuguie buzele şi articulează cuvântul „ştoarfa”. O ignor. Îmi pun haina pe mine şi sunt mulţumită că manşetele acoperă urmele grăitoare lăsate de cravată pe încheieturi, apoi arunc o ultimă privire anxioasă la imaginea mea din oglindă. N-am ce să fac mai mult de-atât. Mă îndrept spre camera de zi.

  — Iat-o! zice Christian şi se ridică de pe canapeaua pe care stătuse tolănit.

  Are o expresie caldă şi admirativă. Femeia cu părul de culoarea nisipului de lângă el se întoarce şi-mi adresează un ditamai zâmbetul de un megawatt. Se ridică şi ea. E îmbrăcată impecabil într-o rochie croşetată de culoarea cămilei, cu pantofi asortaţi. E o femeie îngrijită, elegantă, frumoasă şi înăuntrul meu simt că mor un pic, ştiind că arăt ca naiba.

  — Mamă, ea e Anastasia Steele. Anastasia, ţi-o prezint pe Grace Trevelyan-Grey.

  Dr. Trevelyan-Grey îmi întinde mâna. T… de la Trevelyan? Iniţiala lui.

  — Ce plăcere să te cunosc, murmură ea.

  Dacă nu mă înşel, sesizez mirare şi poate o uşurare înmărmurită în vocea ei şi o strălucire caldă în ochii ei căprui.

  Îi dau mâna şi nu mă pot abţine să nu zâmbesc, ca răspuns la căldura ei.

  — Dr. Trevelyan-Grey, murmur eu.

  — Spune-mi Grace.

  Ea zâmbeşte, iar Christian se încruntă.

  — De regulă, sunt Dr. Trevelyan, iar doamna Grey e soacra mea.

  Îmi face cu ochiul.

  — Şi cum v-aţi cunoscut voi doi?

  Se uită întrebătoare la Christian, incapabilă să-şi ascundă curiozitatea.

  — Anastasia mi-a luat un interviu pentru ziarul studenţesc de la WSU, pentru că săptămâna asta voi înmâna diplomele de absolvire acolo.

  Mama mă-sii! Am şi uitat de asta.

  — Deci, chiar săptămâna asta termini? întreabă Grace.

  — Da.

  Telefonul începe să sune. Pariez că-i Kate.

  — Scuze.

  E în bucătărie. Mă duc şi-l iau de pe barul pentru micul dejun, fără să mă uit la număr.

  — Kate.

  — Dios mio! Ana! Fir-ar să fie, e José. Pare disperat.

  — Unde eşti? Am tot încercat să iau legătura cu tine. Trebuie să ne vedem, să-mi cer scuze pentru purtarea mea de vineri. De ce nu mi-ai răspuns la apeluri?

  — Uite, José, nu e un moment potrivit.

  Mă uit neliniştită la Christian, care mă priveşte cu atenţie, faţa lui rămânând impasibilă în timp ce-i şopteşte ceva maică-sii. Mă întorc cu spatele la el.

  — Unde eşti? Kate e tare evazivă, se vaită el.

  — În Seattle.

  — Ce faci în Seattle. Eşti cu el?

  — José, te sun mai târziu. Nu pot să vorbesc acum.

  Închid. Mă întorc nonşalant la Christian şi la mama lui. Grace e în plin avânt verbal.

  —… şi Elliot a sunat să-mi spună că eşti prin oraş – nu te-am văzut de două săptămâni, dragul meu.

  — Serios? Te-a sunat? murmură Christian, uitându-se la mine cu o expresie insondabilă.

  — Mă gândeam că poate luăm prânzul împreună, dar văd că ai alte planuri şi nu vreau să-ţi întrerup ziua.

  Îşi ia haina lungă de culoare crem şi se întoarce spre el, oferindu-i obrazul. El o sărută scurt, cu gingăşie. Ea nu-l atinge.

  — Trebuie s-o duc pe Anastasia înapoi la Portland.

  — Desigur, dragule. Anastasia, a fost o plăcere deosebită. Sper să ne mai vedem.

  Îmi întinde mâna, cu ochi strălucitori, şi eu i-o strâng.

  Taylor apare de… unde?

  — Doamnă Grey? întreabă el.

  — Mulţumesc, Taylor.

  Acesta o escortează la ieşirea din cameră şi prin uşile duble ale foaierului. Taylor a fost aici tot timpul? De cât timp e aici? Unde a stat? Christian se uită crunt la mine.

  — Deci, fotograful a sunat?

  Fir-ar.

  — Da.

  — Ce voia?

  — Doar să-şi ceară scuze, ştii… pentru vineri.

  Christian îngustează ochii.

  — Înţeleg, zice el simplu.

  Taylor reapare.

  — Domnule Grey, e o problemă cu transportul din Darfur. Christian dă din cap scurt către el.

  — Charlie Tango s-a întors la Boeing Field?

  — Da, domnule.

  Taylor mă salută printr-o mişcare a capului.

  — Domnişoară Steele.

  Îi zâmbesc timid, iar el se întoarce şi pleacă.

  — Locuieşte aici? Taylor?

  — Da.

  Are un ton reţinut. Care e problema lui?

  Christian se duce în bucătărie şi-şi ia telefonul Blackberry, ca să îşi consulte poşta electronică, presupun. Are buzele lipite într-o expresie aspră şi dă un telefon.

  — Ros, care-i problema? se răsteşte el.

  Ascultă, uitându-se la mine, cu o privire meditativă, în timp ce cu stau în mijlocul camerei uriaşe întrebându-mă ce să fac cu mine, simţindu-mă nelalocul meu.

  — Nu risc viaţa niciunui membru al echipajului. Nu, anulează… Vom trimite pe calea aerului… Bun.

  Închide. Căldura din ochi i-a dispărut. Arată ameninţător şi, aruncându-mi o privire scurtă, se duce la el în birou ca să revină un moment mai târziu.

  — Ăsta e contractul. Citeşte-l şi-l discutăm în weekendul următor. Dă-mi voie să-ţi sugerez să faci nişte cercetări, ca să afli despre ce e vorba. Se opreşte. Asta dacă vei fi de acord, şi chiar sper să fii, adaugă, pe un ton mai moale, neliniştit.

  — Cercetări?

  — O să fii uimită să vezi ce poţi să găseşti pe internet, murmură el.

  Internet! Nu am acces la un computer, doar la laptopul lui Kate, şi nu îl pot folosi pe cel de la magazin, nu pentru genul ăsta de „cercetări”.

  — Ce este? întreabă el, lăsându-şi capul într-o parte.

  — Nu am computer. De obicei, folosesc computerele de la şcoală. Să văd dacă-l voi putea folosi pe al lui Kate.

  Îmi întinde un plic din hârtie maro.

  — Sunt sigur că pot să… ăă… Îţi împrumut unul. Ia-ţi lucrurile, te ducem înapoi la Portland şi ia ceva de mâncare pe drum. Trebuie să mă îmbrac.

  — O să dau un telefon, murmur.

  Vreau doar să-i aud vocea lui Kate. Se încruntă.

  — Fotograful?

  Are maxilarele încleştate, iar ochii îi ard. Mă uit la el clipind.

  — Nu-mi place să împart, domnişoară Steele. Ţine minte asta.

  Tonul lui liniştit, înfiorător constituie un avertisment şi, cu o privire lungă şi rece către mine, se îndreaptă spre dormitor.

  Fir-ar al naibii! Voiam doar s-o sun pe Kate, îmi vine să strig după el, dar răceala lui bruscă m-a paralizat. Ce s-a întâmplat cu bărbatul generos, relaxat şi zâmbitor care făcea dragoste cu mine cu nici o jumătate de oră în urmă?

  — Gata? întreabă Christian când ajungem lângă uşile duble dinspre foaier.

  Dau din cap nesigură. Şi-a reluat atitudinea distantă, politicoasă şi crispată, şi-a pus masca la loc. Are pe umăr o geantă din piele. De ce-i trebuie aşa ceva? Poate că rămâne în Portland şi atunci îmi amintesc de ceremonia de absolvire. Oh, da… o să fie acolo joi. Are pe el o geacă neagră din piele. Cu siguranţă că în hainele astea n-arată deloc ca un multimilionar, miliardar sau mai ştiu eu ce. – ar”. Zici că-i un băiat provenit din cartierul sărac al oraşului, poate o vedetă rock cu purtări rebele sau un model masculin. Oftez în sinea mea, dorindu-mi să am măcar o zecime din echilibrul lui. E atât de calm şi de sigur pe el. Mă încrunt când îmi amintesc cum a izbucnit din cauza lui José… Ei bine, aşa pare.

  Taylor aşteaptă undeva în fundal.

  — Pe mâine atunci, îi zice el lui Taylor, care încuviinţează din cap.

  — Da, domnule. Ce maşină luaţi?

  El se uită la mine scurt.

  — R8-ul.

  — Drum bun, domnule Grey. Domnişoară Steele.

  Taylor se uită cu amabilitate la mine, deşi poate că în adâncimile ochilor lui există şi o tentă de milă.

  Fără îndoială crede că am cedat năravurilor sexuale dubioase ale domnului Grey. Nu încă, doar particularităţilor lui sexuale excepţionale, sau poate că sexul e aşa pentru toată lumea. Ideea mă face să mă încrunt. N-am termen de comparaţie şi nu pot s-o întreb pe Kate. Asta e un lucru pe care va trebui să-l lămuresc cu Christian. E cât se poate de firesc să discut cu cineva – iar cu el nu pot să discut dacă „cum e deschis, iar în clipa următoare e distant.

  Taylor ne ţine uşa deschisă şi aşteaptă să trecem. Christian cheamă liftul.

  — Ce e, Anastasia? întreabă el.

  De unde ştie că mă frământă ceva? întinde mâna şi-mi trage bărbia.

  — Şi nu-ţi mai muşca buza aia că o să te fut în lift şi n-o să-mi pese cine se mai urcă.

  Roşesc, dar sesizez o umbră de zâmbet şi pe buzele lui. În sfârşit, dispoziţia pare să i se schimbe.

  — Christian, am o problemă.

  — Oh?

  I-am acaparat întreaga atenţie.

  Liftul soseşte. Intrăm şi Christian apasă butonul marcat cu „P”.

  — Păi… roşesc. Cum să-i spun? Trebuie să vorbesc cu Kate. Am foarte multe întrebări despre sex şi te privesc şi pe tine. Dacă vrei ca eu să fac toate lucrurile astea, de unde să ştiu… Mă opresc străduindu-mă să găsesc cuvintele potrivite. Pur şi simplu, nu am nici un termen de referinţă.

  El îşi roteşte ochii către mine.

  — Vorbeşte cu ea, dacă trebuie.

  Pare exasperat.

  — Dar ai grijă să nu-i zică nimic lui Elliot.

  Mă zbârlesc la o asemenea insinuare. Kate nu e aşa.

  — N-ar face una ca asta, aşa cum eu nu ţi-aş spune nimic dacă mi-ar vorbi despre Elliot – dacă ar fi să-mi spună ceva, adaug grăbită.

  — Păi, diferenţa e că eu nu vreau să ştiu nimic despre viaţa lui sexuală, murmură sec Christian. Elliot e un nemernic băgăcios. Dar numai despre ceea ce am făcut până acum, mă avertizează el. Dacă ar şti ce vreau să fac cu tine, probabil că mi-ar tăia boaşele, adaugă, atât de încet că nu sunt sigură dacă trebuia să aud sau nu.

  — Bine, mă grăbesc eu să accept, zâmbindu-i uşurată. Asocierea dintre Kate şi boaşele lui Christian nu e o idee asupra căreia să vreau să zăbovesc.

  Îmi surâde şi clatină din cap.

  — Cu cât am mai curând acordul tău, cu atât mai bine şi putem să încetăm cu toate astea, murmură el.

  — Cu ce să încetăm?

  — Cu sfidarea ta faţă de mine.

  Îmi prinde bărbia şi plantează un sărut rapid şi dulce pe buzele mele când uşa liftului se deschide. Mă ia de mână şi mă duce în garajul subteran.

  Eu să-l sfidez pe el… cum?

  Lângă lift, văd Audiul 4x4 negru, dar maşina sport aerodinamică de culoare neagră este cea ale cărei lumini clipesc când îndreaptă spre ea brelocul cheii. E una din maşinile alea care ar trebui să aibă tolănită pe capotă o blondă cu picioare foarte lungi, purtând doar o eşarfă.

  — Frumoasă maşină, murmur sec.

  El se uită la mine şi zâmbeşte larg.

  — Ştiu, spune şi, pentru o fracţiune de secundă, Christian cel dulce, tânăr şi lipsit de griji e înapoi.

  Îmi încălzeşte inima. E atât de entuziasmat. Băieţii şi jucăriile lor. Îmi rotesc ochii spre el, dar nu pot să-mi înăbuş zâmbetul. Îmi deschide uşa şi mă urc în maşină. Aoleu… ce joasă e. Dă ocol maşinii fi se aşază cu o graţie degajată lângă mine. Cum naiba face asta?

  — Şi ce maşină e asta?

  — E un Audi R8 Spyder. E o zi minunată. Putem să dăm acoperişul jos. Găseşti acolo o şapcă de baseball. De fapt, ar trebui să fie două.

  Arată spre torpedou.

  — Şi ochelari de soare, dacă îţi trebuie.

  Porneşte motorul, care începe să huruie în spatele nostru. Pune geanta în spaţiul din spatele scaunelor, apasă un buton şi acoperişul se retractează lent. Încă un comutator acţionat şi Bruce Springsteen ne înconjoară.

  — Nu poţi să nu-l iubeşti pe Bruce.

  Îmi zâmbeşte larg şi scoate maşina din parcare, urcând rampa abruptă, unde oprim ca să se ridice poarta.

  Apoi ieşim în dimineaţa senină de mai, în Seattle. Din torpedou acot şepcile de baseball. The Mariners. Îi place baseballul? îi dau o şapcă şi şi-o pune pe cap. Îmi scot părul şi trag de cozoroc în jos.

  Oamenii se uită lung după noi în timp ce ne deplasăm pe străzi, O clipă, cred că se uită la el… pe urmă, o parte foarte paranoică din mine îşi închipuie că toţi se uită la mine pentru că ştiu ce-am făcut eu în ultimele douăsprezece ore, dar în final îmi dau seama că maşina <? obiectul admiraţiei. Christian pare să ignore toată povestea, pierdui în gânduri.

  Traficul nu este aglomerat şi curând ajungem pe Interstate 5 îndreptându-ne spre sud, vântul mângâindu-ne pe creştetul capului, Bruce cântă ceva despre focul mistuitor al dorinţei. Atât de potrivit, Roşesc ascultând cuvintele. Christian îmi aruncă o privire. Şi-a pun ochelarii Ray-Ban, aşa că nu-mi dau seama ce simte. Gura lui zvâcneşte uşor şi întinde mâna spre mine, ca să şi-o aşeze pe genunchiul meu, strângând cu delicateţe. Respiraţia mi se opreşte în loc.

  — Ţi-e foame? întreabă el.

  Nu de mâncare.

  — Nu cine ştie ce.

  Buzele i se strâng formând linia aceea aspră.

  — Trebuie să mănânci, Anastasia, mă mustră el. Ştiu un loc ca lumea aproape de Olympia. Ne oprim acolo.

  Mă strânge iar de genunchi după care îşi pune mâna pe volan, apăsând pedala acceleraţiei. Mă simt împinsă în scaun. Doamne, maşina asta e chiar rapidă.

  Restaurantul e mic şi intim, o cabană de lemn în mijlocul pădurii. Decorul e rustic: feţe de masă din pânză cadrilată şi flori de câmp în vaze micI. Cuisine sauvage, anunţă triumfător un afiş deasupra uşii.

  — N-am mai fost aici de ceva timp. Nu prea avem de ales – cei de-aici gătesc ce au prins sau ce au cules.

  Ridică din sprâncene simulând groaza, iar eu nu mă pot abţine să nu râd. Chelneriţa ne ia comanda de băuturi. Roşeşte când îl vede pe Christian şi evită contactul vizual cu acesta, ascunzându-şi privirea sub părul blond, lung. Îl place! Deci, nu numai eu!

  — Două pahare de Pinot Grigio, spune Christian cu o voce autoritară.

  Eu îmi strâng buzele, exasperată.

  — Ce e? se răsteşte el.

  — Aş fi vrut o Cola zero, şoptesc eu.

  Îşi mijeşte ochii cenuşii şi clatină din cap.

  — Cei de aici au un Pinot Grigio foarte onorabil. O să meargă bine cu mâncarea, indiferent ce-or să ne aducă, spune el răbdător.

  — Indiferent ce ne aduc?

  — Da.

  Îşi arată zâmbetul lui ameţitor cu-capul-lăsat-într-o-parte, iar stomacul meu sare cu prăjina peste splină. Nu am încotro şi-i întorc zâmbetul minunat.

  — Mama mea te-a plăcut, mă informează el sec.

  — Serios?

  Cuvintele lui mă fac să roşesc de plăcere.

  — O, da. Întotdeauna a crezut că sunt gay.

  Rămân cu gura căscată şi îmi amintesc de întrebarea aceea… din interviu. Oh, nu.

  — Păi, de ce crede că ai fi gay? întreb eu în şoaptă.

  — Pentru că nu m-a văzut niciodată cu vreo fată.

  — Ăă… cu niciuna dintre cele cincisprezece?

  Zâmbeşte.

  — Ai ţinut minte. Nu, cu niciuna dintre cele cincisprezece.

  — Aha.

  — Ştii, Anastasia, şi pentru mine a fost un weekend plin de premiere, spune el pe un ton liniştit.

  — A fost?

  — N-am mai dormit niciodată cu cineva, n-am făcut sex în patul meu, n-am adus niciodată o fată cu Charlie Tango, nu i-am prezentat niciodată o fată mamei mele. Ce-mi faci tu mie?

  Ochii îi ard, iar intensitatea lor îmi taie respiraţia.

  Chelneriţa ne aduce paharele cu vin, iar eu gust imediat un pic, Oare vrea să devină mai deschis sau a făcut doar o observaţie în treacăt?

  — Mi-a plăcut tare mult acest weekend, murmur.

  El îşi îngustează iar privirea.

  — Nu-ţi mai muşca buza aia, mă mustră. Şi mie, adaugă.

  — Ce-i aia „vanilia sex”? întreb, măcar din dorinţa de a scăpa de privirea intensă, arzătoare şi sexy cu care mă ţintuieşte.

  Râde.

  — Sex clasic, Anastasia. Fără jucării, fără adaosuri zice şi ridici din umeri. Ştii… mă rog, de fapt, nu ştii, dar asta înseamnă.

  — Oh. Mie mi s-a părut că ceea ce am făcut noi a fost sex de prăjitură cu ciocolată caramel şi cu o cireaşă deasupra. Dar, la naiba, ce ştiu eu?

  Chelneriţa ne aduce supa. Amândoi ne zgâim la supă cam neîncrezători.

  — Supă de urzici, ne informează chelneriţa după care se întoarce şi se înapoiază grăbită în bucătărie.

  Nu cred că-i place să fie ignorată de Christian. Gust de probă. E delicioasă. Christian şi cu mine ne uităm unul la celălalt simultan, cu uşurare. Eu chicotesc, iar el îşi lasă capul într-o parte.

  — Ăsta e un sunet adorabil, murmură el.

  — Şi de ce n-ai mai făcut „vanilia sex” înainte? întotdeauna ai făcut… ăă, ce-ai făcut? întreb, intrigată.

  El aprobă dând încet din cap.

  — Cam aşa ceva.

  Vocea lui e prudentă. Se încruntă un moment şi pare să fie angajat într-un fel de luptă interioară. Apoi decis, ridică privirea. Una dintre prietenele mamei m-a sedus când aveam cincisprezece ani.

  — Oh!

  Doamne, ce tânăr era!

  — Femeia aia avea gusturi foarte aparte. Am fost supusul ei timp de şase ani.

  Ridică din umeri.

  Simt că-mi îngheaţă creierul, suspendat de această confesiune.

  — Aşa că ştiu ce presupune asta, Anastasia.

  Ochii lui sunt plini de cuvinte nerostite.

  Mă holbez la el, incapabilă să articulez ceva – până şi Vocea Interioară e tăcută.

  — N-am prea avut parte de o introducere banală în materie de sex.

  Curiozitatea îmi dă ghes să-l întreb.

  — Deci n-ai avut nici o iubită în colegiu?

  — Nu.

  Îşi accentuează negarea cu o clătinare din cap.

  Chelneriţa ne ia farfuriile, întrerupându-ne pentru o clipă.

  — De ce? întreb după plecarea ei.

  Zâmbeşte sardonic.

  — Chiar vrei să ştii?

  — Da.

  — N-am vrut. Ea era tot ce doream, tot ce aveam nevoie. Şi apoi m-ar fi bătut de m-aş fi căcat pe mine.

  Amintirea îl face să zâmbească afectuos.

  Oh, deja e prea multă informaţie… dar vreau să aflu mai multe.

  — Păi, dacă era prietenă cu mama ta, ce vârstă avea?

  El pufneşte dispreţuitor.

  — La vârsta ei, ar fi trebuit să aibă mai multă minte.

  — Te mai vezi cu ea?

  — Da.

  — Şi o mai… ăăă…?

  Roşesc.

  — Nu. Clatină din cap şi îmi zâmbeşte cu indulgenţă. E o foarte bună prietenă.

  — Mama ta ştie?

  Îmi aruncă o privire care parcă spune „nu fi proastă”.

  — Bineînţeles că nu.

  Chelneriţa se întoarce cu carnea de vânat, dar pofta de mâncare mi-a dispărut. Ce revelaţie. Christian supusul… Incredibil. Iau o înghiţitură zdravănă de Pinot Grigio – are dreptate, e delicios. Dumnezeule, toate revelaţiile astea, am atâtea lucruri la care să mă gândesc. Singură, nu când prezenţa lui mă distrage. E atât de copleşitor, îl prinde atât de bine rolul de mascul alfa, iar acum a mai aruncat şi bomba asta în ecuaţie. Ştie cum e.

  — Dar nu se poate să fi fost ceva permanent? întreb, confuză.

  — Păi, a cam fost, chiar dacă n-o vedeam tot timpul. În fond, eram încă la liceu şi pe urmă la colegiu. Mănâncă, Anastasia.

  — Zău că nu mi-e foame, Christian.

  Dezvăluirea ta m-a năucit.

  Expresia lui se înăspreşte.

  — Mănâncă, rosteşte calm, parcă prea calm.

  Mă holbez la el. Omul ăsta – abuzat sexual în adolescenţă – are un ton atât de ameninţător.

  — Lasă-mă un moment, bâigui cu glas scăzut.

  El clipeşte de câteva ori.

  — În regulă, murmură şi continuă să mănânce.

  Asta se va întâmpla dacă semnez, el poruncindu-mi la fiecare pas, îmi zic, încruntându-mă. Chiar vreau asta? Îmi iau cuţitul şi furculiţa şi încep să gust din vânat. E foarte gustos.

  — Aşa va fi… ăă, relaţia noastră? întreb eu în şoaptă. Tu poruncindu-mi la fiecare pas?

  Nu reuşesc să ridic privirea spre el.

  — Da, murmură el.

  — Înţeleg.

  — Şi, mai mult de atât, o să vrei să fac asta, adaugă, cu voce joasă.

  Mă îndoiesc sincer. Tai încă o bucăţică de carne şi o duc la gură.

  — E un pas important, murmur, şi încep să mestec.

  — Este.

  Închide ochii pentru scurt timp. Când îi deschide, sunt mari şi gravi.

  — Anastasia, trebuie să te laşi ghidată de instinct. Informează-te, citeşte contractul – discut bucuros orice aspect. O să fiu în Portland până vineri dacă vrei să discutăm despre el până atunci.

  Cuvintele lui se revarsă către mine într-un torent.

  — Mă suni – poate luăm şi cina împreună – miercuri, să zicem?

  Chiar îmi doresc să facem treaba asta să funcţioneze. De fapt, niciodată nu mi-am dorit atât de mult să funcţioneze ceva.

  Sinceritatea lui mistuitoare, aleanul lui, i se reflectă în ochi. Şi ăsta e lucrul pe care, în mod fundamental, nu-l pricep. De ce eu? De ce nu una dintre cele cincisprezece? Asta o să fiu şi eu… un număr? A şaisprezecea dintre multe altele?

  — Ce s-a întâmplat cu cele cincisprezece? las eu să-mi scape brusc.

  Ridică surprins sprâncenele, apoi pare resemnat, clătinând din cap.

  — Diferite chestii, dar se rezumă la…

  Se opreşte, străduindu-se, cred, să-şi găsească vorbele.

  — Incompatibilitate.

  Ridică din umeri.

  — Şi tu crezi că eu aş putea să fiu compatibilă cu tine?

  — Da.

  — Deci, nu te mai vezi cu niciuna dintre ele?

  — Nu, Anastasia, nu. Sunt monogam în relaţiile pe care le am.

  Oh… asta e o noutate.

  — Înţeleg.

  — Fă cercetările alea de care ţi-am zis, Anastasia.

  Aşez pe masă cuţitul şi furculiţa. Nu mai pot să mănânc.

  — Asta-i tot? Doar atât ai de gând să mănânci?

  Încuviinţez dând din cap. El mă priveşte mustrător, dar nu mai zice nimic. Scot un mic oftat de uşurare. Toate informaţiile astea noi îmi răscolesc stomacul şi mă simt uşor ameţită de la vin. Mă uit la el cum devorează tot ce are în farfurie. Mănâncă precum un cal. Trebuie că face multă mişcare ca să se menţină într-o asemenea formă. Amintirea felului cum îi atârnă pijamaua pe coapse ajunge nepoftită în mintea mea. Imaginea e totalmente înnebunitoare. Mă foiesc stingherită. El ridică privirea spre mine şi mă face să roşesc.

  — Aş da orice să ştiu la ce te gândeşti în clipa asta, murmură el.

  Eu roşesc şi mai mult.

  Îmi aruncă un zâmbet maliţios.

  — Pot să ghicesc, mă tachinează el blând.

  — Mă bucur că nu poţi să-mi citeşti mintea.

  — Mintea, nu, Anastasia, ci trupul tău… pe ăla am ajuns să-l cunosc destul de bine de ieri.

  Are vocea sugestivă. Cum reuşeşte să treacă atât de rapid de la o dispoziţie sufletească la alta? E atât de schimbător… e greu să ţii pasul cu el.

  Îi face semn chelneriţei şi cere nota de plată. După ce plăteşte, se ridică şi-mi întinde mâna.

  — Haide.

  Mă ia de mână şi mă conduce la maşină. Acest contact, între epiderme, este foarte neaşteptat din partea lui, normal, intim. Nu pot să împac acest gest obişnuit, tandru cu ceea ce vrea el să facă în acea încăpere… Camera Roşie a Durerii.

  Suntem tăcuţi pe drumul de la Olympia la Vancouver, amândoi pierduţi în propriile noastre gânduri. Când parchează în preajma apartamentului meu, e cinci seara. Luminile sunt aprinse – Kate e acasă. Făcând bagajele, fără doar şi poate, doar dacă nu cumva Elliot e încă aici. El opreşte motorul şi-mi dau seama că va trebui să-l părăsesc.

  — Vrei să intri? întreb.

  Nu vreau să plece. Vreau să prelungesc timpul petrecut împreună.

  — Nu. Am treabă, spune el simplu, privindu-mă cu o expresie indescifrabilă.

  Mă uit la mâini şi îmi înnod degetele. Deodată sunt cuprinsă de emoţie. Pentru că el pleacă. Întinzându-se, îmi ia mâna şi o duce încet la gură, sărutându-mi cu tandreţe dosul palmei, într-un gest atât de demodat, dar totodată dulce. Am senzaţia că inima-mi sare în gât.

  — Îţi mulţumesc pentru acest weekend, Anastasia. A fost… cel mai bun. Miercuri? Vin eu să te iau de la muncă sau de unde-o fi? spune el încetişor.

  — Miercuri, răspund eu în şoaptă.

  Îmi sărută din nou mâna. Se dă jos din maşină, îi dă ocol şi vine să-mi deschidă portiera. De ce mă simt atât de nefericită? Simt un nod în gât. Nu trebuie să-l las să mă vadă aşa. Lipindu-mi pe faţă un zâmbet, mă dau jos din maşină şi o iau pe alee, ştiind că va trebui să dau ochii cu Kate, cu faţa înspăimântătoare a lui Kate. Mă întorc la jumătatea drumului şi mă uit la el. Fruntea sus, Steele, mă mustru eu.

  — A… apropo, îţi port lenjeria intimă.

  Îi adresez un mic zâmbet şi trag un pic de betelia boxerilor de pe mine, ca să poată vedea. Christian rămâne cu gura căscată, şocat. Ce reacţie nemaipomenită. Imediat mi se schimbă dispoziţia şi intru cu un mers legănat în casă, o parte din mine având pornirea să sară în sus şi să lovească aerul cu pumnul. DA! Zeiţa mea intimă o entuziasmată.

  Kate, în living room, îşi aşază cărţile în cutii.

  — Te-ai întors. Unde-i Christian? Tu cum eşti?

  Are o voce febrilă, anxioasă şi sare la mine, apucându-mă de umeri şi analizându-mi minuţios faţa înainte s-apuc să-i dau bineţe.

  La naiba… Trebuie să mă descurc cu tenacitatea şi insistenţa lui Kate, iar eu sunt în posesia unui document legal care îmi interzice să vorbesc. Nu e o combinaţie prea sănătoasă.

  — Ei, cum a fost? Tot timpul m-am gândit la tine, mă rog, după ce-a plecat Elliot.

  Rânjeşte ca un drăcuşor.

  Îngrijorarea şi curiozitatea ei arzătoare mă fac să zâmbesc, dar deodată mă cuprinde sfiala. Roşesc. A fost ceva foarte intim. Totul. Să văd şi să aflu ce are de ascuns Christian. Dar trebuie să-i ofer nişte detalii, pentru că n-o să mă lase în pace până n-o fac.

  — A fost bine, Kate. Foarte bine, cred.

  Ridic din umeri a scuză.

  — Te-a adus la orgasm?

  Doamne! E atât de grosolană. Mă fac stacojie.

  — Da, bâigui, exasperată.

  Kate mă trage spre canapea şi ne aşezăm. Îmi prinde mâinile.

  — Asta e bine. Kate se uită la mine neîncrezătoare. A fost prima dată pentru tine. Uau, Christian trebuie că se pricepe la ce face.

  Oh, Kate, dac-ai şti!

  — La mine, prima oară a fost oribil, continuă ea, mimând comic o grimasă tristă.

  — Serios?

  Asta mi-a trezit interesul, e ceva ce n-a divulgat niciodată.

  — Da, Steve Patrone. În liceu, un labagiu. Se cutremură. S-a purtat brutal. Eu nu eram pregătită. Amândoi eram beţi. Ştii – dezastrul tipic din adolescenţă, de după balul de absolvire. Îh… mi-a luat câteva luni până m-am hotărât să mai fac o încercare. Şi nu cu el, minunatul ăla fără coaie. Eram prea tânără. Tu ai făcut bine că ai aşteptat.

  — Kate, mi se pare îngrozitor.

  Kate are o expresie melancolică.

  — Mda, mi-a luat aproape un an ca să ajung la primul orgasm prin penetraţie şi uită-te la tine… din prima?

  Încuviinţez sfioasă. Zeiţa mea intimă stă în poziţia lotus, arătând senină, dacă faci abstracţie de zâmbetul şiret, mulţumit de sine, de pe faţa ei.

  — Mă bucur că ţi-ai dat fecioria unuia care ştie despre ce e vorba.

  Îmi face cu ochiul.

  — Deci, când te mai vezi cu el?

  — Miercuri. Luăm cina.

  — Aşadar, îţi mai place de el?

  — Da. Dar nu ştiu cum o să fie… viitorul.

  — De ce?

  — E un om complicat, Kate. Ştii… trăieşte într-o lume foarte diferită de a mea.

  Minunată scuză. Şi credibilă, pe deasupra. Mult mai bună decât: Are o Cameră Roşie a Durerii şi vrea să mă facă sclava lui sexuală.

  — Oh, te rog, nu lăsa să fie vorba de bani, Ana. Elliot mi-a zis că e foarte neobişnuit pentru Christian să se întâlnească cu cineva.

  — Serios? Aşa a spus?

  Vocea mea urcă brusc câteva octave.

  Prea te dai de gol, Steele! Vocea interioară mă priveşte mustrător, ameninţându-mă cu degetul ei lung şi descărnat, după care se transformă în balanţa justiţiei ca să-mi aducă aminte că ar putea să mă şi dea în judecată dacă dezvălui prea multe. Ha… şi ce-o să-mi facă? O să-mi ia toţi banii? Trebuie să ţin minte să caut pe Google „sancţiuni pentru încălcarea contractelor de confidenţialitate” cât timp îmi fac şi restul „cercetărilor”. E ca şi cum mi s-ar fi dat o temă pentru acasă. Poate c-o să fiu promovată. Roşesc când îmi amintesc de nota maximă primită pentru experimentul matinal din baie.

  — Ana, ce e?

  — A, nimic, mi-am amintit doar ceva spus de Christian.

  — Arăţi altfel, spune cu duioşie Kate.

  — Mă simt altfel. Am dureri, mărturisesc.

  — Dureri?

  — Puţin.

  Roşesc.

  — Şi eu. Bărbaţii, spune ea cu un dezgust prefăcut. Sunt nişte animale.

  Râdem amândouă.

  — Şi tu ai dureri? exclam eu.

  — Da… uzaj excesiv.

  Chicotesc.

  — Spune-mi de Elliot, cel care te-a uzat excesiv, zic când termin de râs.

  Oh, simt că mă relaxez pentru prima oară de când am stat la coadă la bar… înainte de apelul telefonic care a început toată povestea – când îl admiram pe domnul Grey de la distanţă. Zile fericite, necomplicate.

  Kate roşeşte. Moaamăă… Katherine Agnes Kavanagh face pe Anastasia Rose Steele cu mine. Îmi aruncă privirea aia cu ochi lăcrămoşi. N-am mai văzut-o niciodată reacţionând aşa din cauza unul bărbat. Rămân cu gura căscată. Unde e Kate? Ce-ai făcut cu ea?

  — Oh, Ana, izbucneşte ea. E atât de… totul. Şi când am… oh… foarte bine.

  Abia mai e în stare să lege o frază atât e de tulburată.

  — Cred că încerci să-mi spui că îl placi.

  Ea dă din cap aprobator, rânjind ca o nebună.

  — Şi-am să-l văd sâmbătă. Ne-ajută să ne mutăm.

  Îşi prinde palmele laolaltă, sare de pe canapea şi face o piruetă spre fereastră. Mutarea. La naiba – am uitat cu totul despre asta, cu toate cutiile şi lăzile din jur.

  — Drăguţ din partea lui că ne ajută, spun.

  În felul ăsta, o să-l cunosc şi eu. Poate că o să m-ajute să-l înţeleg mai bine pe fratele lui cel ciudat şi tulburător.

  — Şi ce zici c-ai făcut noaptea trecută? întreb.

  Ea înclină capul spre mine şi ridică din sprâncene cu expresia aia de „tu ce crezi, prostuţo?”

  — În linii mari, cam ce-ai făcut şi tu, deşi întâi am luat cina.

  Zâmbeşte larg către mine.

  — Chiar eşti OK? Pari cumva copleşită.

  — Da, mă simt copleşită. Prezenţa lui Christian e foarte intensă.

  — Mda, am văzut cum poate să fie. Dar a fost bun cu tine?

  — Da, o liniştesc eu. Chiar mi-e foame, să fac ceva de mâncare!

  Ea dă din cap şi ia alte două cărţi ca să le împacheteze.

  — Ce ai de gând să faci cu cărţile de paiş'pe mii de dolari? mă întreabă.

  — Am să i le dau înapoi.

  — Serios?

  — E un cadou cu totul exagerat. Nu pot să-l accept, mai ales Acum.

  Zâmbesc către Kate, iar ea încuviinţează dând din cap.

  — Înţeleg. Vezi că ţi-au mai sosit două scrisori, iar José sună din oră-n oră. Pare disperat.

  — O să-l sun, bâigui evaziv.

  Dacă-i spun lui Kate despre José, o să-l halească la micul dejun. Iau scrisorile de pe masă şi le desfac.

  — Hei, am interviuri!

  Peste două săptămâni, pentru programe de plasare a stagiarilor.

  — La ce editură?

  — La amândouă!

  — Ţi-am spus că media de absolvire o să-ţi deschidă uşile, Ana.

  Kate, desigur, are deja un program de stagiatură aranjat la The Smattle Times. Tatăl ei ştie pe cineva care ştie pe altcineva…

  — Ce zice Elliot de plecarea ta? întreb.

  Kate vine în bucătărie şi, pentru prima oară în seara asta, pare neconsolată.

  — E înţelegător. O parte din mine n-ar vrea să meargă, dar e tentant să te prăjeşti la soare două săptămâni. Şi-apoi, mama insistă să mergem, gândindu-se că asta va fi ultima noastră vacanţă de familie, înainte ca Ethan şi cu mine să intrăm în lumea muncii plătite.

  N-am părăsit niciodată partea continentală a Americii. Kate pleacă în Barbados împreună cu părinţii şi cu fratele ei, Ethan, timp de două săptămâni. O să stau fără Kate în noul nostru apartament. O să fie ciudat. Ethan a călătorit prin toată lumea de când a absolvit, anul trecut. Mă întreb în treacăt dacă o să-l văd înainte de plecarea lor în vacanţă. E un tip tare de treabă. Telefonul sună, trezindu-mă din reverie.

  — Ăsta trebuie să fie José.

  Oftez. Ştiu că trebuie să vorbesc cu el. Iau telefonul.

  — Bună.

  — Ana, te-ai întors! strigă José ca să-mi arate cât se simte de uşurat.

  — Evident.

  Sarcasmul se revarsă din vocea mea şi îmi dau ochii peste cap, O clipă, rămâne tăcut.

  — Pot să te văd? Îmi pare rău pentru vineri. Eram beat… şi tu… mă rog. Ana… te rog să mă ierţi.

  — Bineînţeles că te iert, José. Numai să nu se repete. Ştii că eu nu simt asta pentru tine.

  El oftează din greu, cu tristeţe.

  — Ştiu, Ana. M-am gândit doar că, dacă te sărut, s-ar putea să ai alte sentimente pentru mine.

  — José, ţin enorm la tine, însemni mult pentru mine. Eşti fratele pe care nu l-am avut niciodată. Dar asta n-are să se schimbe. O ştii.

  Îmi displace că-l dezamăgesc, dar ăsta-i adevărul.

  — Deci eşti cu el acum?

  Tonul lui e încărcat de dispreţ.

  — José, nu sunt cu nimeni.

  — Dar ai petrecut noaptea cu el.

  — Asta nu mai e treaba ta!

  — E vorba despre bani?

  — José! Cum îndrăzneşti! strig, descumpănită de tupeul lui.

  — Ana, se vaită el şi îşi cere scuze simultan.

  Nu am acum putere şi pentru geloziile lui meschine. Ştiu că se simte rănit, dar deja am farfuria plină de problemele legate de Christian Grey.

  — Poate ieşim să bem o cafea mâine. Te sun eu, zic, conciliantă.

  E prietenul meu şi mi-e tare drag. Dar în clipa asta nu-mi trebuie aşa ceva.

  — Pe mâine, atunci. Mă suni tu?

  Speranţa din vocea lui îmi frânge inima.

  — Da… noapte bună, José.

  Închid, fără să-i mai aştept răspunsul.

  — Ce-a fost asta? întreabă imperios Kate, cu mâinile-n şolduri.

  Decid că sinceritatea e politica cea mai bună. Pare mai refractară ca oricând.

  — S-a dat la mine vineri.

  — José? Şi Christian Grey? Ana, cred că feromonii tăi lucrează peste program. Dar ce-şi închipuia tăntălăul ăla?

  Clatină din cap dezgustată şi revine la împachetat.

  După vreo trei sferturi de oră, ne oprim din făcutul bagajelor pentru specialitatea casei, lasagna preparată de mine. Kate desface o sticlă de vin şi începem să mâncăm printre cutii, dând pe gât vin roşu ieftin şi uitându-ne la stupizeniile de la televizor. Asta înseamnă normalitatea. E o revenire cu picioarele pe pământ atât de bine-venită după ultimele patruzeci şi opt de ore de… nebunie. Pentru prima oară după tot acest timp mănânc şi eu liniştită, fără grabă şi fără să flu sâcâită. De ce face atâta caz pentru mâncare? Kate spală vasele, iar cu termin de împachetat ce mai e prin living. Ne-au mai rămas canapeaua, televizorul şi masa de sufragerie. Ce ne-ar mai trebui? Mai Avem de rezolvat doar bucătăria şi dormitoarele noastre, pentru care mai avem tot restul săptămânii.

  Telefonul sună din nou. E Elliot. Kate îmi face cu ochiul şi se duce iute în dormitorul ei, de parc-ar avea paisprezece ani. Ştiu că ar trebui să-şi scrie discursul de absolvire, dar se pare că Elliot e mai Important. Ce au bărbaţii din familia Grey? Ce îi face să fie totalmente tulburători, mistuitori şi irezistibili? Mai iau o duşcă de vin.

  Zapez printre canalele TV, dar în adâncul sufletului ştiu că amân. Contractul ăla riscă să-mi facă o gaură mare şi roşie în poşetă. Am eu tăria şi motivaţia să-l citesc în seara asta?

  Îmi las capul în mâini. José şi Christian, amândoi vor ceva de la mine. Cu José e uşor de rezolvat. Dar Christian… Christian necesită cu totul alte mijloace de rezolvare, de înţelegere. O parte din mine vrea să fugă şi să se ascundă. Ce mă fac? Ochii lui cenuşii arzători şi acea privire intensă, mistuitoare, îmi vin în minte, făcându-mi trupul să se contracte. Suspin. Nici măcar nu-i aici şi sunt excitată. Nu poate fi vorba despre sex, nu? Îmi amintesc cum m-a tachinat cu blândeţe în dimineaţa asta, la micul dejun, cât de bucuros era de încântarea pe care mi-a provocat-o plimbarea cu elicopterul, felul cum cânta la pian – acea muzică diafană, emoţionantă şi atât de tristă.

  E o persoană foarte complicată. Iar acum încep să înţeleg de ce. Un tânăr căruia i s-a răpit adolescenţa, abuzat sexual de o doamnă Robinson5 malefică… nu-i de mirare că a îmbătrânit înainte de vreme. Inima mi se umple de tristeţe când mă gândesc la ce-a avut de suferit. Sunt prea naivă ca să înţeleg exact despre ce e vorba, dar cercetările pe care urmează să le fac ar trebui să arunce puţină lumină. Dar chiar vreau să ştiu cu adevărat? Vreau eu cu adevărat să explorez această lume despre care nu ştiu nimic? E un pas foarte important.

  Dacă nu l-aş fi cunoscut, aş fi trăit într-o dulce şi fericită ignoranţă. Mintea îmi alunecă la noaptea trecută şi la dimineaţă… şi la experienţa incredibilă pe care am trăit-o. Vreau eu să-mi iau adio de la astă? Nu! ţipă Vocea… zeiţa mea intimă aprobă cu o mişcare o capului în stil zen.

  Kate revine în living room, cu un rânjet până la urechi. Poate o fi îndrăgostită. Mă uit la ea cu gura căscată. Niciodată nu s-a comportat aşa.

  — Ana, eu mă duc să mă culc. Sunt cam obosită.

  — Şi eu, Kate.

  Mă îmbrăţişează.

  — Mă bucur că te-ai întors întreagă. E ceva în legătură cu Christian ăsta, adaugă ea cu glas scăzut, în chip de scuză.

  Îi adresez un mic zâmbet liniştitor – gândindu-mă în tot acest timp… De unde naiba ştie ea? Asta va face din ea un mare jurnalist – intuiţia ei neclintită.

  Îmi iau poşeta şi mă târăsc apatică în dormitor. Sunt ostenită după toate eforturile carnale ale ultimei zile şi ca urmare a dilemei desăvârşite cu care mă confrunt. Stau pe pat şi extrag cu delicateţe plicul din hârtie maro din geantă, răsucindu-l de mai multe ori în mâini. Chiar vreau să ştiu cu adevărat până unde se întinde depravarea lui Christian. E atât de descurajator. Trag adânc aer în piept şi, cu inima în gât, deschid plicul.

  Capitolul 11

  Sunt mai multe documente în plic. Le scot, cu inima bătându-mi cu putere, şi încep să le citesc lungită în pat.

  CONTRACT

  Încheiat astăzi _____________ 2011 („Data începerii”)

  ÎNTRE:

  DOMNUL CHRISTIAN GREY, domiciliat în 301 Escala, Seattle, WA 98889

  („Dominatorul”)

  DOMNIŞOARA ANASTASIA STEELE, domiciliată în 1114 SW Green Street, apartamenul 7, Haven Heights, Vancouver, WA 98888

  („Supusa”).

  PĂRŢILE AU CONVENIT URMĂTOARELE:

  1 În continuare sunt menţionaţi termenii unui contract de legălură între Dominator şi Supusă.

  TERMENI FUNDAMENTALI

  2 Scopul fundamental al acestui contract este să-i permită Supusei să-şi exploreze senzualitatea şi limitele în siguranţă, cu respectul şi consideraţia cuvenite pentru nevoile, limitele şi stârcii ei de bine.

  3 Dominatorul şi Supusa convin şi recunosc că tot ceea ce întâmplă sub termenii prezentului contract va fi consensual, confidenţial şi în conformitate cu limitele şi procedurile de siguranţă stipulate în prezentul contract. Alte limite şi proceduri de siguranţă pot fi convenite în scris.

  4 Dominatorul şi Supusa garantează fiecare că nu suferă de boli cu transmitere sexuală, infecţioase sau care pun în primejdie viaţa, inclusiv, dar fără să se limiteze la HIV, herpes şi hepatită. Dacă pe durata Termenului (definit mai jos) sau a oricărei prelungiri de termen a acestui contract oricare dintre părţi va fi diagnosticată sau află de vreo asemenea boală, el sau ea se angajează să informeze imediat cealaltă parte şi, în orice caz, înaintea oricărei forme de contact fizic între cele două părţi.

  5 Consimţirea la sus-menţionatele garanţii, acorduri şi angajamente (şi la orice limite şi proceduri de siguranţă convenite sub clauza 3 de mai sus) este fundamentală pentru prezentul contract. Orice încălcare îi va anula valabilitatea imediat şi fiecare parte trebuie să fie pe deplin responsabilă faţă de cealaltă pentru consecinţele oricărei încălcări.

  6 Toate prevederile acestui contract trebuie citite şi interpretate în lumina scopului fundamental şi a termenilor fundamentali stabiliţi în clauzele 2-5 de mai sus.

  ROLURI

  7 Dominatorul îşi va asuma responsabilitatea pentru starea de bine şi antrenarea, instruirea şi disciplinarea Supusei. El va decide natura respectivului antrenament şi a instructajului, precum şi momentul şi locul administrării acestora, cu respectarea termenilor, limitărilor şi procedurilor de siguranţă stabilite în acest contract sau convenite adiţional sub clauza 3 de mai sus.

  8 Dacă, în orice moment, Dominatorul nu respectă termenii, limitările şi procedurile de siguranţă stabilite în acest contract sau convenite adiţional sub clauza 3 de mai sus, Supusa este îndreptăţită să anuleze imediat acest contract şi să plece din serviciul Dominatorului fără o notificare prealabilă.

  9 Sub rezerva acestei condiţii şi a clauzelor 2-5 de mai sus, Supusa trebuie să îl servească şi să se supună Dominatorului în toate privinţele. În condiţiile termenilor conveniţi, ale limitărilor şi ale procedurilor de siguranţă stabilite în prezentul contract sau convenite adiţional sub clauza 3 de mai sus, ea îi va oferi Dominatorului, fără întrebări şi fără ezitare, tipul de plăcere solicitat de acesta şi va accepta necondiţionat antrenamentul, instruirea şi normele de disciplină impuse de el, indiferent de forma sub care au loc.

  DATA ÎNCEPERII ŞI TERMENUL

  10 Acest contract intră în vigoare la Data începerii, Dominatorul şi Supusa având deplină cunoştinţă de natura acestuia şi angajându-se să îi respecte condiţiile fără excepţie.

  11 Acest contract va avea efect timp de trei luni calendaristice de la Data începerii („Termenul”). La expirarea Termenului, părţile vor discuta dacă acest contract şi aranjamentele pe care le-au făcut în condiţiile acestui contract sunt satisfăcătoare şi dacă nevoile fiecăreia dintre părţi au fost satisfăcute. Oricare dintre părţi poate propune prelungirea acestui contract sub rezerva ajustării termenilor săi sau a aranjamentelor făcute în condiţiile acestuia. În absenţa unui acord privind o astfel de prelungire, prezentul contract îşi va încheia valabilitatea şi ambele părţi vor fi libere să-şi reia vieţile separat.

  DISPONIBILITATE

  12 Supusa se va pune la dispoziţia Dominatorului de vineri seara până duminică după-amiază, în fiecare săptămână din cadrul Termenului, la orele ce urmează să fie specificate de către Dominator („Perioadele alocate”). Perioadele alocate suplimentar pot fi convenite reciproc ad-hoc.

  13 Dominatorul îşi rezervă dreptul de a o concedia pe Supusă din serviciul său în orice moment şi din orice motiv. Supusa poate solicita să fie eliberată în orice moment, o asemenea solicitare urmând a fi acordată la discreţia Dominatorului, doar în condiţiile drepturilor Supusei stipulate în clauzele 1-5 şi 8 de mai sus.

  LOCAŢIA

  14 Supusa se va pune la dispoziţie în Perioadele alocate şi în cele convenite adiţional în locaţii care vor fi determinate de Dominator. Toate cheltuielile de transport suportate de Supusă în acest scop vor fi acoperite de Dominator.

  CLAUZE DE SERVICIU

  Următoarele clauze de serviciu au fost discutate şi convenite şi vor fi respectate de ambele părţi pe durata Termenului. Ambele părţi acceptă că pot apărea anumite probleme care nu sunt acoperite de termenii acestui contract sau de clauzele de serviciu, sau că anumite chestiuni pot fi renegociate. În astfel de circumstanţe, vor putea fi propuse clauze suplimentare sub forma unor amendamente. Orice clauze sau amendamente suplimentare trebuie convenite, documentate şi semnate de către ambele părţi şi vor fi supuse termenilor fundamentali stabiliţi sub clauzele 2-5 de mai sus.

  DOMINATORUL

  15.1 Dominatorul va face din sănătatea şi siguranţa Supusei o prioritate în orice moment. În nici un moment Dominatorul nu va cere, solicita, permite sau impune Supusei să participe din cauza Dominatorului la activităţile detaliate în Anexa 2 sau în orice act pe care oricare dintre părţi îl consideră nesigur. Dominatorul nu va întreprinde sau nu va permite să se întreprindă vreo acţiune care ar putea cauza rănirea gravă sau ar putea reprezenta un risc la adresa vieţii Supusei. Următoarele subclauze ale prezentei clauze 15 vor fi citite sub rezerva acestei condiţii şi a chestiunilor fundamentale convenite în clauzele 2-5 de mai sus.

  15.2 Dominatorul o acceptă pe Supusă ca fiind a lui, pentru a o deţine, controla, domina şi disciplina pe durata Termenului. Dominatorul poate folosi corpul Supusei în orice moment din Perioadele alocate sau din orice perioade adiţionale convenite, în orice manieră considerată de el adecvată.

  15.3 Dominatorul îi va asigura Supusei toată pregătirea şi instruire necesare privind modul în care să-l slujească în mod corespunzător pe Dominator.

  15.4 Dominatorul va menţine un mediu stabil şi sigur în care Supusa îşi poate îndeplini îndatoririle în serviciul Dominatorului.

  15.5 Dominatorul o poate disciplina pe Supusă după cum consilieră necesar pentru a se asigura că Supusa îşi apreciază pe deplin rolul de supunere oarbă faţă de Dominator şi pentru a descuraja o conduită inacceptabilă. Dominatorul o poate biciui, o poate bate cu palma pe şezut sau o poate pedepsi corporal pe Supusă după cum consideră potrivit, în scopul disciplinării, pentru propria sa plăcere sau pentru orice alt motiv, pe care nu este obligat să-l specifice.

  15.6 În timpul antrenamentului şi al administrării disciplinei, Dominatorul se va asigura ca pe corpul Supusei să nu rămână urme permanente sau alte răni care să necesite îngrijire medicală.

  15.7 În timpul antrenamentului şi al administrării disciplinei, Dominatorul se va asigura ca metoda disciplinară şi instrumentele folosite în acest scop să fie sigure, că nu vor fi folosite de aşa manieră încât să provoace leziuni grave şi că nu vor depăşi în nici un fel limitele definite şi detaliate în prezentul contract.

  15.8 În cazul unor boli sau răniri, Dominatorul va avea grijă de Supusă, de sănătatea şi de siguranţa ei, încurajând şi, atunci când este necesar, solicitând îngrijirea medicală atunci când Dominatorul consideră necesar.

  15.9 Dominatorul îşi va menţine propria sănătate şi va apela la îngrijire medicală dacă va fi necesar pentru menţinerea unui mediu lipsit de riscuri.

  15.10 Dominatorul nu îşi va împrumuta Supusa altui Dominator.

  15.11 Dominatorul poate s-o imobilizeze, să-i pună cătuşe sau să o lege pe Supusă în orice moment din timpul Perioadelor alocate sau în orice perioade adiţionale convenite, din orice motiv şi pentru perioade prelungite, acordând atenţia cuvenită sănătăţii şi siguranţei Supusei.

  15.12 Dominatorul se va asigura ca tot echipamentul folosit în scopul antrenamentului să fie menţinut permanent în stare curată, aseptică şi sigură.

  15.13 Supusa îl va recunoaşte pe Dominator drept stăpânul ei şi va accepta că este proprietatea acestuia; prin urmare, conduita ei va fi cea impusă de către Dominator.

  SUPUSA

  15.14 Supusa se va supune regulilor („Regulile”) stipulate în Anexa 1 la prezentul contract.

  15.15 Supusa îl va sluji pe Dominator în orice fel considerat adecvat de către Dominator şi va face tot ce e posibil pentru a-l satisface pe Dominator în orice moment, dându-şi toată silinţa în acest scop.

  15.16 Supusa va lua toate măsurile necesare pentru a-şi menţine starea de sănătate corespunzătoare şi va solicita sau va apela la îngrijire medicală ori de câte ori va fi nevoie, informându-l în permanenţă pe Dominator cu privire la orice problemă de sănătate ar putea apărea.

  15.17 Supusa se va îngriji să procure mijloace de contracepţie orală şi le va folosi în maniera şi la momentele prescrise, pentru a preveni orice risc de sarcină.

  15.18 Supusa va accepta fără întrebări orice acţiuni disciplinare considerate necesare de către Dominator şi va repecta permanent statutul şi rolul faţă de Dominator.

  15.19 Supusa nu se va pipăi şi nu se va autosatisface sexual fără permisiune din partea Dominatorului.

  15.20 Supusa se va supune oricărei activităţi sexuale cerute de Dominator şi o va face fără ezitare sau opoziţie.

  15.21 Supusa va accepta biciuirea, bătaia cu palma la şezut, bătaia cu bastonul, bătaia cu padela sau orice altă metodă disciplinară va decide Dominatorul să-i administreze, fără ezitare, întrebări sau nemulţumire.

  15.22 Supusa nu se va uita direct în ochii Dominatorului decât când i se va ordona anume acest lucru. Supusa va privi în pământ şi va păstra o atitudine tăcută şi respectuoasă în prezenţa Dominatorului.

  15.23 Supusa se va comporta întotdeauna într-o manieră respectuoasă faţă de Dominator şi i se va adresa doar cu Sir, domnule Grey sau orice alt titlu îi va fi impus de Dominator.

  15.24 Supusa nu-l va atinge pe Dominator fără permisiunea lui expresă în acest sens.

  ACTIVITĂŢI

  16 Supusa nu va participa la activităţi sau la orice acte sexuale pe care oricare dintre părţi le consideră nesigure sau la oricare din activităţile detaliate în Anexa 2.

  17 Dominatorul şi Supusa au discutat activităţile stabilite în Anexa 3 şi şi-au consemnat în scris în Anexa 3 acordul cu privire la acestea.

  CUVINTE DE SIGURANŢĂ

  18 Dominatorul şi Supusa recunosc că Dominatorul poate avea asupra Supusei solicitări care nu pot fi duse la îndeplinire fără a provoca afecţiuni fizice, mentale, emoţionale, spirituale sau de altă natură în momentul în care solicitările sunt aduse la cunoştinţa Supusei. În astfel de împrejurări, Supusa poate folosi un cuvânt de siguranţă („Cuvinte de siguranţă”). Două cuvinte de siguranţă vor fi invocate în funcţie de severitatea solicitărilor.

  19 Cuvântul de siguranţă „Galben” va fi folosit pentru a atenţiona Dominatorul că Supusa se apropie de limita de suportabilitate.

  20 Cuvântul de siguranţă „Roşu” va fi folosit pentru a atenţiona Dominatorul că Supusa nu mai poate tolera alte solicitări. La rostirea acestui cuvânt, acţiunea Dominatorului va înceta complet, cu efect imediat.

  CONCLUZIE

  Subsemnaţii, am citit şi am înţeles pe deplin clauzele prezentului contract. Acceptăm de bunăvoie termenii contractului şi confirmăm acest lucru prin semnăturile noastre de mai jos.

  Dominatorul: Christian Grey

  Data

  Supusa: Anastasia Steele

  Data

  ANEXA I

  REGULI

  Obedienţa:

  Supusa se va supune de îndată oricăror instrucţiuni date de Dominator, fără ezitare sau rezervă şi într-o manieră expeditivă. Supusa va fi de acord cu orice activitate sexuală considerată potrivită şi satisfăcătoare de către Dominator, exceptând acele activităţi care sunt descrise ca limite dure (Anexa 2). Ea va face acest lucru cu entuziasm şi fără ezitare.

  Somnul:

  Supusa se va asigura că va acumula un minimum de opt ore de somn pe noapte, atunci când nu se află în compania Dominatorului.

  Alimentaţia:

  Supusa va mânca în mod regulat pentru a-şi menţine sănătatea şi starea de bine dintr-o listă prescrisă de alimente (Anexa 4). Supusa nu va lua gustări între mese, exceptând fructele.

  Îmbrăcămintea:

  Pe perioada Termenului, Supusa va purta doar hainele aprobate de Dominator. Dominatorul va asigura Supusei un buget pentru îmbrăcăminte, pe care aceasta îl va utiliza. Dominatorul o va însoţi pe Supusă la cumpărarea îmbrăcămintei de o manieră ad-hoc. Dacă Dominatorul solicită acest lucru, Supusa va purta, pe perioada Termenului, podoabele cerute de Dominator, în prezenţa Dominatorului şi în orice alt moment considerat potrivit de către Dominator.

  Exerciţiile fizice:

  Dominatorul va pune la dispoziţia Supusei un preparator personal, de patru ori pe săptămână în şedinţe lungi de o oră, la momente care vor fi convenite reciproc de preparatorul personal şi de Supusă. Preparatorul personal îi va raporta Dominatorului cu privire la progresele Supusei.

  Igiena personală/Frumuseţea:

  Supusa se va păstra în permanenţă curată şi rasă şi/sau epilată. Supusa va frecventa un salon de înfrumuseţare ales de Dominator, la momente stabilite de Dominator şi se va supune tratamentelor pe care Dominatorul le va considera adecvate. Toate costurile vor fi suportate de Dominator.

  Siguranţa personală:

  Supusa nu va bea, nu va fuma şi nu va consuma droguri uşoare în exces şi nu se va expune unor pericole inutile.

  Calităţile personale:

  Supusa nu se va angaja în nici o relaţie sexuală cu altcineva în afară de Dominator. Supusa se va comporta într-o manieră modestă şi respectuoasă în orice moment. Ea trebuie să înţeleagă că felul cum se comportă se reflectă direct asupra Dominatorului. Va fi făcută răspunzătoare pentru orice fărădelege, delict şi contravenţie comise când nu se află în prezenţa Dominatorului.

  Nerespectarea oricăreia dintre prevederile de mai sus va avea drept consecinţă pedepsirea imediată, natura pedepsei urmând a fi determinată de către Dominator.

  ANEXA 2Limite dure

  Nici un act care să implice folosirea focului.

  Nici un act care să implice urinarea sau defecarea şi orice derivă din acestea.

  Nici un act care să implice ace, cuţite, piercing sau sânge.

  Nici un act care să implice instrumente medicale ginecologice. Nici un act care să implice copii sau animale.

  Nici un act care să lase semne permanente pe piele.

  Nici un act care să implice controlul respiraţiei.

  Nici o activitate care să implice contactul direct al corpului cu curentul electric (alternativ sau continuu), focul sau flăcările.

  ANEXA 3Limite acceptabile

  De discutat şi de convenit între părţi:

  Dacă Supusa consimte la:

  Masturbare

  Cunnilingus

  Felaţie

  Înghiţirea spermei

  Penetrare vaginală

  Fisting vaginal

  Penetrare anală

  Fisting anal

  Dacă Supusa consimte la folosirea:

  Vibratoarelor

  Dildourilor

  Dopurilor anale

  Alte jucării vaginale/anale

  Dacă Supusa consimte la:

  Bondage cu frânghie

  Bondage cu cătuşe din piele

  Bondage cu cătuşe de mâini/cătuşe de picioare

  Bondage cu bandă adezivă

  Bondage cu alte mijloace

  Dacă Supusa consimte să fie imobilizată cu:

  Mâinile legate în faţă

  Gleznele legate

  Coatele legate

  Mâinile legate la spate

  Genunchii legaţi

  Încheieturile legate de glezne

  Legarea de obiecte fixe, piese de mobilier etc.

  Legare de bara de întindere

  Suspendare

  Consimte Supusa să fie legată la ochi?

  Consimte Supusa să fie legată la gură cu un căluş?

  Câtă durere este dispusă Supusa să suporte?

  Pe o scară în care 1 înseamnă plăcere intensă şi 5 disconfort maxim:

  Consimte Supusa să accepte următoarele forme de suferinţă/pedepsire/disciplină:

  Bătaie cu palma la şezut

  Biciuire

  Bătaie cu padela

  Bătaie cu bastonul

  Muşcături

  Cleme de sfârcuri

  Cleme genitale

  Gheaţă

  Ceară fierbinte

  Alte tipuri/metode de provocare a suferinţei?

  Fir-ar să fie! Nu pot nici măcar să mă conving să mă uit la lista de alimente. Înghit cu greutate, am gura uscată şi continui să citesc.

  Simt că-mi vâjâie capul. Cum naiba să fiu eu de acord cu toate astea? Şi se pare că e spre beneficiul meu să-mi explorez senzualitatea, limitele – în siguranţă – mă laşi?! pufnesc eu mânioasă. Să-l slujesc şi să mă supun în toate privinţele. În toate privinţele, zici? Clatin din cap – nu-mi vine să cred. De fapt, nu se folosesc şi în jurămintele matrimoniale cuvintele astea… supunere etc.? Asta mă dă pe spate. Se mai spune aşa la căsătorie? Doar trei luni – de aia au fost atât de multe? Nu le ţine mai mult? Sau în trei luni se satură şi pleacă? În fiecare weekend? Asta e prea mult. N-am să mai apuc s-o văd niciodată pe Kate sau ce prieteni mi-oi face la noul meu loc de muncă, dacă obţin aşa ceva. Poate că ar trebui să rezerv un weekend pe lună pentru mine. Poate când îmi vine ciclul – asta sună… pragmatic. El e stăpânul meu! Şi-o să fiu tratată după bunul lui plac! Ce naiba!

  Ideea de a fi biciuită mă face să mă cutremur. Bătaia cu palma la şezut probabil că n-ar fi chiar aşa rea; totuşi, umilitoare. Şi să stau legată? Păi, mi-a legat mâinile deja. A fost… ei bine, a fost excitant, foarte excitant, aşa că poate n-ar fi aşa de rău. N-o să mă împrumute altui Dominator – păi, bineînţeles că n-o s-o facă. Ar fi totalmente inacceptabil. De ce îmi pierd timpul gândindu-mă la aşa ceva?

  Nu am voie să-l privesc în ochi. Cât de ciudată e chestia asta? E singurul mod prin care am şi eu o şansă să văd ce gândeşte. De fapt, pe cine păcălesc? Niciodată nu ştiu ce gândeşte, dar îmi place să mă uit în ochii lui. Are nişte ochi frumoşi – captivanţi, inteligenţi, profunzi şi întunecaţi, întunecaţi de secrete de dominator. Îmi amintesc privirea lui arzătoare şi îmi lipesc coapsele, tulburată.

  Şi nu pot să-l ating. Mă rog, aici n-ar fi nici o surpriză. Şi regulile astea caraghioase… Nu, nu, nu pot să fac asta. Îmi prind capul în mâini. Aşa nu se poate să ai o relaţie. Trebuie să dorm. Sunt doborâtă. Toate giumbuşlucurile fizice în care am fost angajată în ultimele douăzeci şi patru de ore au fost, sincer vorbind, epuizante. Şi mentale… of, Doamne, prea multe lucruri pe capul meu. Cum ar spune José, un adevărat futai psihic. Probabil că dimineaţa chestia asta n-o să mai sune ca o glumă proastă.

  Mă mobilizez şi mă schimb la repezeală. Poate c-ar trebui să împrumut de la Kate pijamaua din flanel roz. Vreau să mă simt cuprinsă de ceva plăcut şi liniştitor. Mă duc în baie în tricou şi şortul de dormit şi mă spăl pe dinţi.

  Mă holbez la imaginea mea din oglindă. Doar nu te gândeşti serios la aşa ceva… Vocea interioară pare judicioasă şi raţională, parcă nu e ea. Zeiţa mea intimă ţopăie de zor, bătând din palme ca un copilaş de cinci ani. Te rog, hai să facem asta… altfel, o să rămânem singure cu o mulţime de pisici şi romanele tale clasice drept companie.

  E singurul bărbat de care m-am simţit vreodată atrasă – şi uite-l că vine cu un contract cretin, un bici şi o grămadă de reguli. Ei bine, măcar în weekendul ăsta am făcut cum am vrut eu. Zeiţa mea intimă se opreşte din ţopăială şi zâmbeşte senin. Oh, da… articulează ea, dând din cap către mine cu infatuare. Roşesc când îmi amintesc de mâinile şi gura lui pe trupul meu, corpul lui înăuntrul meu. Închizând ochii, simt adânc familiara şi delicioasa contracţie a muşchilor. Vreau să fac asta iar şi iar. Poate că dacă semnez doar pentru sex… oare o să fie de acord? Bănuiesc că nu.

  Sunt eu o supusă? Poate că aşa am lăsat impresia. Poate că l-am ftlcut să creadă asta la interviu. Sunt timidă, de acord… dar supusă? E drept, o las pe Kate să se poarte mai autoritar cu mine, dar e acelaşi lucru? Şi limitele alea acceptabile, Dumnezeule! Mintea mea se sperie, dar mă liniştesc amintindu-mi că acelea constituie subiect de negociere.

  Mă întorc în dormitorul meu. Sunt prea multe lucruri la care să mă gândesc. Am nevoie de un cap limpede – o abordare proaspătă, matinală a problemei. Pun documentele scandaloase la loc în rucsac. Mâine… mâine e o altă zi. Mă sui în pat, sting lumina şi rămân cu ochii în tavan. Of, îmi doresc să nu-l fi cunoscut niciodată. Zeiţa mea intimă clatină din cap către mine. Ea şi cu mine ştim că e o minciună. Niciodată nu m-am simţit mai vie ca acum.

  Închid ochii şi alunec într-un somn greu, presărat cu vise în care apar paturi cu baldachin, cătuşe şi ochi cenuşii cu privirea intensă.

  Kate mă trezeşte a doua zi.

  — Ana, am strigat după tine. Cred că ai dormit buştean.

  Deschid ochii fără tragere de inimă. Nu doar că s-a trezit – dar a făcut şi o alergare. Mă uit la ceasul deşteptător. E opt dimineaţa. Sfinte Sisoe! Am dormit nouă ore în cap.

  — Ce e? mormăi eu somnoroasă.

  — A venit un tip cu un pachet pentru tine. Trebuie să semnezi de primire.

  — Ce?

  — Hai. E mare. Pare interesant.

  Sare agitată de pe un picior pe altul şi se întoarce repede în living-room. Mă dau jos din pat şi-mi iau capotul atârnat de spatele uşii. Un tânăr cu înfăţişare inteligentă şi părul prins în codiţă la spate stă în living-roomul nostru, ţinând o cutie mare.

  — Bună, mormăi eu.

  — Mă duc să-ţi fac un ceai.

  Kate dă fuga la bucătărie.

  — Domnişoara Steele?

  Iar eu ştiu imediat de la cine e pachetul.

  — Da, răspund eu temătoare.

  — Am un pachet pentru dumneavoastră aici, dar trebuie să-l instalez şi să vă arăt cum să-l folosiţi.

  — Serios? La ora asta?

  — Nu fac decât să respect ordinul, sărumâna.

  Zâmbeşte într-un fel fermecător, dar totodată profesional, de om căruia nu-i arde de glumă.

  Tocmai mi-a spus săru' mâna? Am îmbătrânit cu zece ani peste noapte? Dacă da, de vină e contractul ăla. Gura mi se încreţeşte a dezgust.

  — Bine, despre ce e vorba?

  — E un MacBook Pro.

  — Bineînţeles că e, zic, dându-mi ochii peste cap.

  — Să ştiţi, domniţă, că astea n-au ajuns încă în magazine. E ultimul model de la Apple.

  Oare de ce nu mă surprinde chestia asta? Oftez din greu.

  — Instalează-l pe masa de acolo.

  Mă duc în bucătărie după Kate.

  — Ce e? întreabă ea curioasă, cu ochii strălucitori şi nerăbdători.

  Şi ea a dormit bine.

  — E un laptop de la Christian.

  — De ce ţi-a trimis un laptop? Ştii că-l poţi folosi pe-al meu.

  Se încruntă.

  Nu pentru ce are el în minte.

  — A, e doar cu titlu de împrumut. Mi l-a trimis ca să-l testez.

  Scuza mi se pare firavă. Dar Kate dă din cap a acceptare. Oh, Doamne… Am îmbrobodit-o pe Katherine Kavanagh. Asta e o premieră. Îmi întinde cana cu ceai.

  Laptopul Mac e elegant şi argintiu şi de-a dreptul frumos. Are un ecran foarte mare. Lui Christian Grey îi plac dimensiunile mari – dacă mă gândesc la zona lui de locuit, de fapt, la întreg apartamentul.

  — Are ultimul sistem de operare şi o întreagă suită de programe, plus un hard-disk de 1,5 Terrabiţi, astfel încât veţi avea spaţiu de stocare din belşug, plus treizeci şi doi de giga de RAM – la ce aveţi de gând să-l folosiţi?

  — Ăă… la e-mail.

  — E-mail! se îneacă el, ridicând din sprâncene cu o expresie uşor îngreţoşată pe faţă.

  — Şi poate la ceva cercetări pe internet? mai adaug eu în chip de scuză.

  Tânărul oftează.

  — Ei bine, jucăria are conexiune wireless de tip N şi l-am instalat cu detaliile contului dumneavoastră Me. Aparatul e gata de a fi folosit, practic oriunde pe planetă.

  Se uită cu afecţiune la el.

  — Contul Me?

  — Noua dumneavoastră adresă de e-mail.

  Am o adresă de e-mail?

  Arată spre o pictogramă de pe ecran şi continuă să discute cu mine, dar vorbele lui parc-ar fi zgomot de fond. Nu înţeleg nimic din ceea ce spune şi, cu toată sinceritatea, nici nu mă interesează. Arată-mi doar cum să-l pornesc şi să-l opresc – mă prind eu de restul. În definitiv, îl folosesc pe al lui Kate de patru ani. Kate fluieră, impresionată de ceea ce vede.

  — Asta e tehnologie de generaţia următoare.

  Ridică din sprâncene spre mine.

  — Majoritatea femeilor primesc flori sau poate bijuterii, spune ea cu subînţeles, încercând să-şi înăbuşe un zâmbet.

  Mă încrunt la ea, dar nu pot să stau cu faţa serioasă. Izbucnim amândouă într-un hohot de râs şi omul cu computerul se uită la noi cu gura căscată, năucit. Termină ce are de făcut şi îmi cere să semnez avizul de expediţie.

  În timp ce Kate îl conduce afară, stau cu cana de ceai şi deschid programul de e-mail şi iată că mă şi aşteaptă un mesaj de la Christian. Inima-mi sare drept în gât. Am primit un e-mail de la Christian Grey. Agitată, îl deschid.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Computerul tău cel nou

  Data: 22 mai 2011, 23.15

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Sper că ai dormit bine. Sper că vei utiliza cu folos acest laptop, după cum am discutat.

  Abia aştept să luăm cina miercuri.

  Răspund bucuros la orice întrebare până atunci, prin e-mail, dacă doreşti.

  Christian Grey, CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Apăs butonul „Reply”.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Computerul tău cel nou (de împrumut)

  Data: 23 mai 2011,08.20

  Către: Christian Grey

  Am dormit foarte bine, mulţumesc – dintr-un motiv straniu – Sir. Am înţeles că acest computer e cu titlu de împrumut, ergo, nu e al meu.

  Ana

  Aproape instantaneu, a venit şi un răspuns.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Computerul tău cel nou (de împrumut)

  Data: 23 mai 2011,08.22

  Către: Anastasia Steele

  Computerul e cu titlu de împrumut. Pe termen nedeterminat, domnişoară Steele.

  Remarc după tonul tău că ai citit documentaţia pe care ţi-am dat-o. Ai ceva întrebări până în acest moment?

  Christian Grey, CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Nu pot să mă abţin şa nu zâmbesc larg.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Minţi curioase

  Data: 23 mai 2011,08.25

  Către: Christian Grey

  Am multe întrebări, dar nu sunt potrivite pentru un e-mail, iar unii dintre noi trebuie să mai şi muncească pentru a-şi câştiga traiul.

  Nu vreau şi nici nu am nevoie de un computer pe perioadă nedeterminată.

  Până mai târziu, ziua bună. Sir.

  Ana

  Răspunsul lui vine iar instantaneu şi mă face să zâmbesc.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Computerul tău cel nou (de împrumut, din nou)

  Data: 23 mai 2011,08.26

  Către: Anastasia Steele

  Pe mai târziu, iubi.

  PS: Şi eu îmi câştig existenţa muncind.

  Christian Grey, CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Închid computerul şi rămân rânjind ca proasta. Cum să rezişti unui Christian jucăuş? O să întârzii la muncă. Ei bine, fiind ultima mea săptămână – probabil că domnul şi doamna Clayton vor fi mai îngăduitori. Dau fuga la duş, incapabilă să-mi şterg rânjetul care-mi divide faţa pe orizontală. Mi-a trimis e-mailuri. Sunt ca un copilaş aiurit. Şi toată anxietatea provocată de lectura contractului se atenuează. În timp ce mă spăl pe cap, încerc să mă gândesc la ce-aş putea să-l întreb prin e-mail. Bineînţeles că e mai bine să discut toate lucrurile astea. Şi dacă cineva îi sparge contul? Gândul mă face să roşesc. Mă îmbrac rapid, îmi iau grăbită rămas-bun de la Kate şi plec la muncă pentru ultima mea săptămână la Clayton's.

  José sună la unsprezece.

  — Hei, bem şi noi cafeaua aia?

  Pare a fi vechiul José. José prietenul meu, nu un… cum i-a zis Christian? Pretendent. Îh.

  — Sigur. Sunt la muncă. Ai putea să ajungi aici pe la, să zicem, douăsprezece?

  — Ne vedem atunci.

  Închide, iar eu continui să aşez pe raft pensulele şi mă gândesc la Christian Grey şi la contractul lui.

  José e punctual. Dă buzna în magazin ca un căţeluş zglobiu, cu ochii negri.

  — Ana.

  Îmi oferă zâmbetul lui strălucitor, de hispano-american cu dantură sănătoasă, şi nu mai pot să rămân supărată pe el.

  — Bună, José.

  Îl îmbrăţişez.

  — Mi-e o foame de mor. Mă duc să-i spun doamnei Clayton că mă duc la masă.

  În drum spre cafenea, îl iau de braţ pe José. Îi sunt tare recunoscătoare pentru… normalitatea lui. Un om pe care-l cunosc şi pe care-l înţeleg.

  — Hei, Ana, murmură el. Chiar m-ai iertat?

  — José, ştii că nu pot să stau supărată pe tine mult timp.

  El zâmbeşte fericit.

  Abia aştept să ajung acasă, să îi trimit e-mailuri lui Christian fi poate să-mi încep proiectul de cercetare. Kate e plecată undeva, In oraş, aşa că pornesc noul laptop şi deschid programul de e-mail. Bineînţeles, un mesaj de la Christian mă aşteaptă în cutia poştală. Practic, sar în sus de pe scaun de încântare.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Câştigarea existenţei prin muncă

  Data: 23 mai 2011,17.24

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Sper că ai avut o zi bună la muncă.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Apăs butonul de „Reply”.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Câştigarea existenţei prin muncă

  Data: 23 mai 2011,17.48

  Către: Christian Grey

  Sir… am avut o zi foarte bună la muncă.

  Mulţumesc.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Fă-ţi treaba!

  Data: 23 mai 201117.50

  Către: Anastasia Steele

  Domnişoară Steele, Încântat că ai avut o zi bună.

  Cât timp trimiţi e-mailuri, înseamnă că nu faci cercetare.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Om cicălitor

  Data: 23 mai 201117.53

  Către: Christian Grey

  Domnule Grey, nu-mi mai trimite e-mailuri, ca să pot să-mi încep tema. Mi-ar plăcea să mai obţin o notă maximă.

  Ana

  Mă îmbrăţişez singură.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Nerăbdător

  Data: 23 mai 2011,17.55

  Către: Anastasia Steele

  Domnişoară Steele, Nu-mi mai trimite tu e-mailuri şi fă-ţi tema.

  Mi-ar plăcea să-ţi mai dau o notă maximă.

  Pe prima ai meritat-o din plin.;)

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Christian Grey tocmai mi-a trimis un „zâmbăreţ” care-mi face cu ochiul… Oh, Doamne. Deschid Google.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Cercetare Internet

  Data: 23 mai 2011,17.59

  Către: Christian Grey

  Domnule Grey, Ce sugeraţi să tastez în motorul de căutare?

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Cercetare internet

  Data: 23 mai 2011,18.02

  Către: Anastasia Steele

  Domnişoară Steele, Întotdeauna să începi cu Wikipedia.

  Nu mai trimite e-mailuri decât dacă ai întrebări.

  S-a înţeles?

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Autoritar!

  Data: 23 mai 2011,18.04

  Către: Christian Grey

  Da… Sir.

  Eşti atât de autoritar.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: În control

  Data: 23 mai 201118.06

  Către: Anastasia Steele

  Anastasia, habar n-ai tu.

  Mă rog, poate acum ai o mică bănuială.

  Fă-ţi treaba.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Tastez „Supusă” pe Wikipedia.

  După o jumătate de oră, simt o uşoară greaţă şi, sincer, sunt şocată până-n măduva oaselor. Chiar trebuie să-mi încarc mintea cu toate chestiile astea? Dumnezeule… cu asta se ocupă el în Camera Roşie a Durerii? Stau cu ochii lipiţi de ecran şi o parte din mine, una foarte umedă şi bine integrată în mine pe care am ajuns s-o cunosc abia de curând, este serios excitată. Oh, Doamne, o parte din lucrurile astea chiar sunt beton. Dar sunt pentru mine? Mama mă-sii… sunt eu în stare de aşa ceva? Am nevoie de spaţiu. Simt nevoia să gândesc.

  Capitolul 12

  Pentru prima oară în viaţa mea, plec de bunăvoie la alergare. Îmi găsesc adidaşii urâţi, niciodată folosiţi, nişte pantaloni de trening şi un tricou. Îmi prind părul în codiţe, roşind din pricina amintirilor pe care le evocă, şi-mi pun în urechi căştile iPod-ului. Nu mai pot să stau în faţa acelei minunăţii tehnologice, citind materiale tulburătoare. Simt nevoia să consum măcar o parte din această energie excesivă, moleşitoare. La modul cel mai sincer, îmi trece prin minte să dau o fugă până la hotelul Heathman şi pur şi simplu să-i cer acestui maniac al controlului să facem sex. Dar până acolo sunt opt kilometri şi nu cred c-o să fiu în stare să alerg nici măcar doi, darămite opt şi, desigur, ar putea să mă şi refuze, ceea ce ar depăşi chiar şi limitele umilinţei.

  Kate tocmai a coborât din maşină când ies pe uşă. Mai-mai să-i scape pungile cu cumpărături când mă vede. Ana Steele în adidaşi! îl fac cu mâna şi nu mă opresc pentru interogatoriu. Serios, am nevoie să rămân un timp singură. Snow Patrol urlă în urechile mele ţi pornesc în crepusculul opal şi acvamarin.

  Păşesc prin parc. Ce mă fac? Îl vreau, dar în condiţiile astea? Pur şi simplu, nu ştiu. Poate că ar trebui să negociez ceea ce vreau. Să trecem prin contractul ăla ridicol rând cu rând şi să bifam ce este acceptabil şi ce nu. În urma cercetărilor, am aflat că, din punct de vedere legal, nu poate avea forţă executorie. De bună seamă că ştie asta. Mă gândesc că are doar rolul de a stabili parametrii relaţiei. Ilustrează ce pot aştepta eu din partea lui şi ce aşteaptă el de la mine – supunerea totală. Sunt pregătită să-i dau asta? Sunt măcar capabilă?

  Mă sâcâie o întrebare – de ce e el aşa? Pentru că a fost sedus la o vârstă atât de fragedă? Nu ştiu. E încă un mare mister.

  Mă opresc lângă un molid mare şi-mi sprijin palmele pe genunchi, respirând greu, trăgând în plămâni aer preţios. Am o senzaţie de bine, cathartică. Simt că hotărârea mi se întăreşte. Da. Trebuie să-i spun ce e în regulă şi ce nu. Trebuie să-i trimit prin e-mail gândurile mele şi apoi putem discuta despre asta miercuri. Trag adânc în piept aer purificator şi alerg înapoi la apartament.

  Kate a fost la cumpărături, cum numai ea poate, şi şi-a luat haine pentru vacanţa din Barbados. Mai ales bikini şi saronguri asortate. Va arăta nemaipomenit în toate, şi totuşi mă pune să stau şi să comentez în timp ce ea le încearcă pe fiecare în parte. Nu sunt chiar aşa de multe feluri în care să poţi spune: „Arăţi nemaipomenit, Kate”. Are o siluetă zveltă, apetisantă, pentru care merită să mori. N-o face intenţionat, ştiu, dar îmi car fizicul ostenit şi plin de transpiraţie în camera mea, pretextând că vreau să mai pun nişte lucruri în cutii. E posibil să mă simt mai necorespunzătoare? Luând acea mostră uluitoare de tehnologie cu mine, aşez laptopul pe birou. Îi scriu lui Christian.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Şocata de la WSUV6

  Data: 23 mai 2011, 20:33

  Către: Christian Grey

  OK, am văzut destul.

  A fost drăguţ să te cunosc.

  Ana

  Apăs „Send” şi îmi prind corpul cu braţele, râzând de mica mea glumă. Oare o să i se pară amuzantă? Of, fir-ar să fie – probabil că nu. Christian Grey nu e vestit pentru că ar avea un simţ deosebit al umorului. Dar ştiu că există, am avut parte de el. Poate că am mers prea departe. Aştept răspunsul lui.

  Aştept… şi aştept. Mă uit la ceasul deşteptător. Au trecut zece minute.

  Ca să scap de anxietatea care-mi înfloreşte în pântec, încep să fac ce-i spusesem lui Kate c-o să fac – să-mi împachetez lucrurile tn cutii. Îmi înghesui cărţile într-o lădiţă. Pe la nouă, n-aud nimic. O fi în oraş. Mă îmbufnez nemulţumită în timp ce îmi pun căştile iPodului în urechi, ascult Snow Patrol şi stau jos la micul meu birou ca să recitesc contractul şi să-mi notez comentariile.

  Nu ştiu de ce ridic privirea, poate că sesizez o mişcare cu coada ochiului, nu ştiu, dar când o fac, îl văd cum stă în uşa dormitorului meu, privindu-mă cu intensitate. Poartă pantalonii lui gri din flanel şi o cămaşă albă din olandă şi răsuceşte pe deget încet cheile maşinii, îmi scot căştile din urechi şi încremenesc. Fir-ar!

  — Bună seara, Anastasia.

  Are o voce calmă, iar expresia e complet controlată şi impenetrabilă. Facultatea vorbirii m-a părăsit complet. Fir-ai tu să fii, Kate, că l-ai lăsat să intre fără să zici nimic. Vag, îmi amintesc că sunt încă în trening, că sunt atât de transpirată de mi-e şi silă de mine, în vreme ce el e delicios în splendoarea lui, pantalonii lui atârnând în felul acela pe la şolduri şi, mai mult de-atât, e aici, în dormitorul meu.

  — Am avut senzaţia că e-mailul tău impune un răspuns în persoană, explică el sec.

  Deschid gura şi o închid la loc, de două ori. Gluma s-a întorn împotriva mea. Niciodată, în universul ăsta sau în oricare alt univern alternativ, nu m-am aşteptat să lase totul baltă şi să vină aici.

  — Îmi dai voie să stau? mă întreabă, şi ochii îi lucesc amuzaţi.

  Slavă Domnului – poate că o să vadă şi partea amuzantă a lucrurilor?

  Încuviinţez cu o mişcare a capului. Darul vorbirii continuă să mă ocolească. Christian Grey stă aşezat pe patul meu.

  — Chiar mă întrebam cum ar putea să arate dormitorul tău, spune el.

  Mă uit în jur, căutând o cale de evadare. Nu există altele – decât uşa şi fereastra. Camera mea e funcţională, dar confortabilă – mobilă puţină, din împletitură de răchită albă şi un pat dublu alb, din fier, cu o cuvertură cusută din petice, făcută de mama în perioada când era pasionată de cuverturile rustice americane. E în nuanţe de bleu şi crem.

  — E foarte senin şi tihnit aici, murmură el. Nu în clipa asta… cu tine aici.

  În cele din urmă, bulbul meu rahidian îşi aminteşte care îi este menirea. Respir.

  — Cum…?

  Zâmbeşte.

  — Sunt încă la Heathman.

  Asta ştiu.

  — Vrei ceva de băut? Politeţea anulează orice altceva aş fi vrut să spun.

  — Nu, mulţumesc, Anastasia.

  Îmi adresează un zâmbet ameţitor, cu capul uşor lăsat într-o parte.

  Ei, s-ar putea să am eu nevoie să beau ceva.

  — Deci, a fost drăguţ să mă cunoşti?

  Sfinte Sisoe, se simte jignit? Mă uit în jos la degetele mâinilor.

  Cum ies eu din tărăşenia asta? Dacă-i spun c-a fost o glumă, nu cred că va fi impresionat.

  — Mă gândeam c-o să răspunzi prin e-mail, îngaim eu cu voce scăzută, jalnică.

  — Îţi muşti cumva intenţionat buza de jos? întreabă el pe un ton lumbru.

  Mă uit la el clipind, suspin şi dau drumul buzei.

  — Nu-mi dădeam seama că-mi muşc buza, murmur eu încetişor.

  Inima îmi bubuie în piept. Simt acea atracţie, acel delicios câmp electric dintre noi care se acumulează, umplând spaţiul cu electricitate statică. El stă foarte aproape de mine, cu ochii lui cenuşii întunecaţi, cu coatele sprijinite pe genunchi şi picioarele depărtate. Aplecându-se în faţă, îmi desface cu mişcări lente una dintre codiţe, eliberându-mi părul cu degetele. Abia mai respir şi nu sunt în stare să mă mişc. Privesc hipnotizată cum mâna lui se duce la a doua codiţă şi, trăgând de elastic, îmi desface părul cu degetele lui lungi şi îndemânatice.

  — Deci, ai hotărât să faci puţină mişcare, rosteşte el cu voce catifelată şi melodioasă.

  Îmi dă părul după ureche.

  — De ce, Anastasia?

  Degetele lui descriu cercuri în jurul urechii mele şi, foarte delicat, ritmic, începe să mă tragă de lob. E atât de sexual gestul…

  — Am avut nevoie să mă gândesc, şoptesc.

  Mă simt ca o căprioară în bătaia farurilor, ca o molie în preajma lumânării, ca o pasăre hipnotizată de şarpe… iar el ştie exact ce efect are asupra mea.

  — Să te gândeşti la ce, Anastasia?

  — La tine.

  — Şi ai decis în final că a fost drăguţ că m-ai cunoscut? Te-ai referit la cunoaştere în sens biblic?

  Oh, la naiba. Roşesc.

  — Nu credeam că eşti familiarizat cu Biblia.

  — Am fost la şcoala de duminică, Anastasia. Am învăţat multe lucruri acolo.

  — Nu-mi amintesc să fi citit în Biblie despre clame pentru sfârcuri. Poate că ţie ţi-au citit dintr-o traducere modernă.

  Umbra unui zâmbet îi arcuieşte buzele, iar ochii îmi sunt atraşi de gura lui.

  — Păi, m-am gândit să vin să îţi reamintesc cât de drăguţ a fost să mă cunoşti.

  Fir-ar să fie! Mă holbez la el cu gura căscată, iar degetele lui trec de la ureche la bărbia mea.

  — Ce părere ai despre asta, domnişoară Steele?

  Ochii lui mă ard, în ei se ascunde o provocare. Are buzele uşor depărtate – aşteaptă, gata să atace. Dorinţa acută, lichidă şi mistuitoare – s-a aprins în adâncurile pântecului meu. Decid să acţionez preventiv şi mă reped la el. Nu ştiu cum se mişcă, habar n-am cum, dar într-o fracţiune de secundă mă pomenesc lungită pe pat, ţintuită sub el, cu braţele întinse şi ridicate deasupra capului, cu mâna liberă imobilizându-mi faţa, iar gura lui o caută pe a mea.

  Îşi mişcă limba în gura mea, revendicându-mă şi posedându-mă, iar forţa pe care o foloseşte mă desfată. Îi simt trupul lipit de toată lungimea trupului meu. Mă vrea pe mine, iar acest lucru îmi provoacă senzaţii stranii şi delicioase măruntaielor mele. Nu pe Kate în micuţii ei bikini, nu pe una dintre cele cincisprezece, nici măcar pe malefica doamnă Robinson. Pe mine. Acest bărbat frumos mă vrea pe mine. Zeiţa mea intimă străluceşte atât de tare, încât ar putea lumina întreg Portlandul. Încetează să mă mai sărute şi, deschizând ochii, îl văd că se uită în jos la mine.

  — Ai încredere în mine? şuieră.

  Aprob dând din cap, cu ochii măriţi, inima dând să-mi iasă din cuşca toracică, sângele mişcându-se cu repeziciune prin trup.

  Lasă mâna jos şi, din buzunarul pantalonilor, scoate cravata din mătase argintiu-cenuşie… acea cravată împletită care lasă urme mici pe pielea mea. Se mişcă cu repeziciune, stând călare peste mine în timp ce-mi leagă încheieturile mâinilor, dar de data asta leagă celălalt capăt al cravatei de una dintre spiţele tăbliei de la patul meu de fier. Trage de legătură, ca să-i verifice rezistenţa. N-am de gând să plec nicăieri. Sunt legată, literalmente, de patul meu şi sunt cât se poate de excitată.

  Se dă jos şi stă în picioare lângă pat, uitându-se la mine, cu ochii întunecaţi de dorinţă. În privire i se citeşte un amestec de triumf şi uşurare.

  — Aşa e mai bine, murmură el şi îmi adresează un zâmbet vicios, atotştiutor.

  Se apleacă şi începe să-mi scoată unul dintre adidaşi. Oh, nu… nu… tălpile mele. Nu. Abia am venit de la alergat.

  — Nu! protestez şi încerc să mă eliberez, dând din picioare.

  El se opreşte.

  — Dacă te zbaţi, te leg şi de picioare. Dacă scoţi vreun zgomot, Anastasia, îţi pun căluş. Stai liniştită. Katherine probabil că în clipa asta stă afară şi ascultă.

  Vrea să-mi pună căluş! Kate! Nu mai zic nimic.

  Îmi scoate pantofii şi ciorapii cu mişcări eficiente şi îmi dă jos şi pantalonii de trening. Au… oare ce chiloţi am pe mine? Mă ridică şi trage cuvertura şi pilota de sub mine şi mă aşază la loc, de data asta direct pe cearşafuri.

  — Aşa.

  Îşi linge buza de jos cu lentoare.

  — Îţi muşti buza aceea, Anastasia, şi ştii ce efect are asupra mea. Îşi pune indexul peste gura mea, în chip de avertisment.

  Of, Doamne! Abia mă mai pot abţine, cum stau aşa neajutorată, privindu-l cum se mişcă graţios prin camera mea. E ca un afrodiziac ameţitor. Încet, aproape tacticos, îşi dă jos pantofii şi ciorapii, apoi pantalonii şi îşi trage apoi cămaşa peste cap.

  — Cred c-ai văzut prea mult.

  Chicoteşte cu viclenie. Se aşază din nou călare deasupra mea, îmi trage tricoul în sus şi am senzaţia că vrea să mi-l dea jos, dar el îl rulează până la gât după care mi-l trage peste cap, astfel încât îmi acoperă ochii – însă poate să-mi vadă gura şi nasul. Şi, pentru că tricoul este îndoit, nu văd nimic prin el.

  — Mmm, mârâie el apreciativ. E din ce în ce mai bine. Cred că o să beau ceva.

  Se apleacă şi mă sărută, îi simt pe gură buzele gingaşe, apoi se dă jos din pat. Aud scârţâitul uşor al uşii de la dormitor. Să bea ceva. Unde? Aici? în Portland? în Seattle? Ciulesc urechea ca să-l aud. Pot să desluşesc nişte mormăieli joase şi ştiu că vorbeşte cu Kate… oh, nu… practic, e dezbrăcat. Ce-o să spună Kate? Aud un pocnet uşor. Asta ce-a fost? Se întoarce, uşa scârţâie din nou, şi tălpile lui lipăie pe podeaua dormitorului, iar gheaţa zăngăneşte lovindu-se de sticlă în timp ce se roteşte în lichid. Ce fel de băutură? închide uşa şi aud nişte foşnete în timp ce-şi dă jos pantalonii. Aceştia cad jos pe podea şi acum ştiu că e dezbrăcat. Se aşază din nou călare pe$te mine.

  — Ţi-e sete, Anastasia? întreabă, tachinându-mă.

  — Da, răspund eu răguşită, căci îmi simt gura pârjolită.

  Aud clinchetul gheţii în pahar, iar el se apleacă şi mă sărută, turnându-mi în gură un lichid delicios şi răcoros. E vin alb. E atât de neaşteptat, atât de fierbinte, cu toate că e scos din frigider, iar buzele lui Christian sunt reci.

  — Mai vrei? şopteşte el.

  Încuviinţez din cap. Gustul mi se pare cu atât mai divin cu cât a fost în gura lui. El se apleacă, iar eu primesc de la el altă gură de vin… oh, Doamne.

  — Să nu exagerăm. Ştim că ai o capacitate de absorbţie a alcoolului limitată, Anastasia.

  Nu mă pot abţine. Zâmbesc cu gura până la urechi, iar el se apleacă pentru a-mi oferi altă gură din deliciosul lichid. Îşi schimbă poziţia astfel încât stă lungit lângă mine, cu erecţia lipită de şoldul meu. Oh, îl vreau în mine.

  — Asta e drăguţ? întreabă, dar sesizez o anumită asprime în vocea lui.

  Mă crispez. El mişcă din nou paharul şi se apleacă, sărutându-mă şl punând în gura mea o mică fărâmă de gheaţă împreună cu puţin vin. Cu mişcări lente, tacticoase, îmi depune sărutări reci pe trup, de la baza gâtului până între sâni, în josul torsului până la pântec. Lasă un fragment de gheaţă în buric într-o baltă de vin rece. Aceasta mă Arde până în străfundurile pântecului. Uau!

  — Acum, trebuie să stai cât se poate de nemişcată, şopteşte el. Dacă te mişti, Anastasia, o să verşi vinul în tot patul.

  Şoldurile mi se flexează automat.

  — Oh, nu. Dacă verşi vinul, o să te pedepsesc, domnişoară Steele.

  Gem şi mă împotrivesc cu disperare imboldului de a-mi mişca şoldurile, trăgând de legătura care mă imobilizează. Oh, nu… te rog.

  Cu un deget, îmi trage jos, pe rând, cupele sutienului, ceea ce îmi Împinge în sus sânii, care rămân expuşi şi vulnerabili. Aplecându-se, sărută şi trage de fiecare sfârc cu buze răcoroase. Mă lupt cu trupul meu care încearcă să se arcuiască drept reacţie.

  — Cât de drăguţ e asta? întreabă el răguşit, suflând peste unul dintre sfârcuri.

  Aud un alt clinchet, apoi îl simt în jurul sfârcului drept, în timp ce trage de stângul cu buzele. Gem, străduindu-mă să nu mişc. E o tortură dulce, chinuitoare în draci.

  — Dacă verşi vinul, n-o să te las să-ţi dai drumul.

  — Oh… te rog… Christian… Sir… Te rog. Mă scoate din minţi.

  Îl aud zâmbind.

  Gheaţa din ombilic se topeşte. Sunt mai mult decât încălzită – încălzită, răcită şi dornică. Dornică să-l simt în mine. Acum.

  Degetele lui răcoroase se plimbă apatic peste pântecul meu. Am pielea hipersensibilizată, şoldurile mi se flexează automat, iar lichidul din buric, ceva mai cald acum, se prelinge peste pântec. Christian nu pierde nici o clipă, repezindu-se să-l adune cu limba, sărutând, muşcându-mă uşor, sugând.

  — Oh, dragă Anastasia, te-ai mişcat. Ce să mă fac acum cu tine?

  Gâfâi zgomotos. Nu mă mai pot concentra decât pe vocea şi pe atingerea lui. Nimic altceva nu mai e real. Nimic altceva nu mai contează, radarul meu nu mai înregistrează nimic altceva. Simt cum degetele i se furişează în chiloţii mei, iar eu sunt răsplătită de curentul de aer format când inhalează pe neaşteptate.

  — Oh, iubito, murmură şi împinge două degete în mine.

  Eu gem.

  — Eşti gata să mă primeşti, atât de repede, constată el.

  Îşi mişcă degetele chinuitor de încet, înăuntru, afară, iar eu mă împing înspre el, ridicându-mi şoldurile.

  — Eşti o fetiţă lacomă, mă dojeneşte cu blândeţe, iar degetul lui mare îmi înconjură clitorisul de câteva ori după care apasă pe el.

  Gem zgomotos, iar corpul meu se cutremură la atingerea expertă a degetelor lui. Întinde mâna şi-mi trage tricoul peste cap, ca să-l pot vedea. Clipesc în lumina moale a veiozei. Tânjesc să-l ating.

  — Vreau să te ating, îi spun, cu glas răguşit.

  — Ştiu, murmură el.

  Se lasă în jos şi mă sărută, degetele lui continuând să se mişte ritmic în mine, iar degetul mare face cercuri şi presează. Cu cealaltă mână mi-a prins părul şi îmi ţine capul imobilizat. Limba lui imită acţiunile degetelor, revendicându-mă. Picioarele încep să mi se rigidizeze în timp ce mă împing în mâna lui. Îşi îmblânzeşte mişcările mâinii, aşa că sunt adusă înapoi, de la limită. Face acest lucru iar şi iar. E atât de frustrant… Oh, te rog, Christian, ţip în gând.

  — Asta îţi este pedeapsa, atât de aproape şi totuşi atât de departe. E drăguţ aşa? îmi şuieră în ureche.

  Eu scâncesc, epuizată, trag de legătură. Sunt neajutorată, pierdută într-o tortură erotică.

  — Te rooog, îl implor şi în sfârşit se milostiveşte de mine.

  — Cum vrei să te fut, Anastasia?

  — Oh…

  Trupul meu începe să tremure. El se opreşte din nou.

  — Te rog.

  — Ce vrei, Anastasia?

  — Pe tine… acum, ţip eu.

  — Să te fut aşa, aşa sau aşa? Variantele sunt nenumărate, îmi ţopteşte el cu buzele aproape lipite de ale mele.

  Îşi retrage mâna şi o întinde spre măsuţa de lângă pat, ca să ia un prezervativ. Îngenunchează între picioarele mele şi, foarte lent, îmi dă jos chiloţii, uitându-se în jos la mine, cu ochi scânteietori. Îşi pune prezervativul. Eu îl privesc fascinată, hipnotizată.

  — Cât de drăguţă e asta? spune în timp ce-şi mângâie membrul.

  — Am vrut să fie o glumă, scâncesc eu.

  Te rog, Christian, fute-mă.

  Ridică din sprâncene în timp ce mâna i se mişcă în susul şi în josul lungimii sale impresionante.

  — O glumă?

  Vocea lui e ameninţător de moale.

  — Da. Te rog, Christian, îl rog eu stăruitor.

  — Acum îţi mai arde de râs?

  — Nu, mă smiorcăi eu.

  Sunt un ghem de nevoi sexuale tensionate. Se uită la mine un moment, evaluându-mi dorinţa, apoi mă înşfacă pe neaşteptate şi mă răsuceşte. Mă ia prin surprindere şi, întrucât am mâinile legate, trebuie să mă sprijin în coate. Îmi împinge genunchii în susul patului, în aşa fel încât posteriorul meu e în aer şi primeşte o palmă zdravănă. Dar n-apuc să reacţionez şi deodată se înfige în mine. Ţip tare – de la palma primită şi de la asaltul brusc, şi-mi dau drumul instantaneu iar şi iar, dezmembrându-mă sub el în timp ce îşi continuă asalturile delicioase asupra mea. Nu se opreşte. Sunt epuizată. Nu mai pot să suport această… iar el îi dă înainte, iar şi iar… apoi simt cum îmi vine din nou… cu siguranţă că nu… nu…

  — Haide, Anastasia, încă o dată, scoate el un geamăt gutural printre dinţii încleştaţi şi, incredibil, trupul meu reacţionează, convulsionându-se în jurul lui şi am din nou un orgasm, strigându-l numele.

  Mă descompun iar în fragmente minuscule, iar Christian rămâne nemişcat, dându-şi drumul în sfârşit, găsindu-şi în tăcere uşurarea. Se prăbuşeşte deasupra mea, gâfâind din greu.

  — Cât de drăguţ a fost asta? mă întreabă printre dinţii strânşi.

  Oh, Doamne.

  Zac întinsă pe pat, gâfâind epuizată, cu ochii închişi, în timp ce el iese încet din mine. Se ridică imediat şi se îmbracă. Când termină, se urcă din nou în pat şi, cu gesturi delicate, îmi desface legătura şi-mi scoate tricoul. Îmi flexez degetele şi îmi frec încheieturile, zâmbind când observ modelul de împletitură al cravatei imprimat în piele. Îmi rearanjez sutienul în timp ce el mă înveleşte cu pilota şi cuvertura. Mă uit la el complet năucită, iar el îmi zâmbeşte condescendent.

  — A fost cu adevărat drăguţ, şoptesc, zâmbind cu reticenţă.

  — Iar ai pronunţat cuvântul ăla.

  — Nu-ţi place?

  — Nu. Nu mi se potriveşte.

  — Oh… ştiu şi eu? Mie mi se pare că are un efect foarte benefic asupra ta.

  — Eu sunt efectul benefic, nu-i aşa? Ai putea să-mi răneşti şi mai mult egoul, domnişoară Steele?

  — Nu cred că e ceva în neregulă cu egoul tău.

  Dar chiar în timp ce spun asta, nu simt convingerea din cuvintele mele – ceva eluziv îmi trece prin minte, un gând fugar, dar, înainte să-l identific, dispare.

  — Aşa crezi?

  Are vocea blândă. Stă întins lângă mine, complet îmbrăcat, rezemat pe o parte, în cot, iar eu n-am pe mine decât sutienul.

  — De ce nu-ţi place să fii atins?

  — Pur şi simplu, nu-mi place. Se întinde şi-mi plasează un sărut delicat pe frunte. Aşadar, acel e-mail a fost ideea ta de glumă.

  Zâmbesc în chip de scuză şi ridic din umeri.

  — Înţeleg. Deci, te mai gândeşti la propunerea mea?

  — La propunerea ta indecentă… da, mă gândesc. Am totuşi nişte obiecţii.

  Pare că răsuflă uşurat.

  — Aş fi dezamăgit dacă n-ai avea.

  — Urma să ţi le trimit prin e-mail, dar m-ai cam întrerupt.

  — Coitus interruptus.

  — Vezi, ştiam eu că există şi la tine undeva, acolo, o fărâmă de simţ al umorului.

  — Doar anumite lucruri sunt amuzante, Anastasia. Am crezut că vei refuza categoric.

  Vocea lui scade în intensitate.

  — Nu ştiu încă. Nu m-am hotărât. O să-mi pui zgardă?

  El ridică din sprâncene.

  — Vad că ţi-ai făcut temele. Nu ştiu, Anastasia. N-am pus niciodată zgardă, nimănui.

  Oh… şi-ar trebui să mă surprindă asta? Ştiu atât de puţine despre scenă… Nu ştiu.

  — Dar ţie, ţi s-a pus zgardă? şoptesc.

  — Da.

  — De către doamna Robinson?

  — Doamna Robinson!

  Râde în hohote, fără reţinere, şi arată atât de tânăr şi lipsit de griji, cu capul lăsat pe spate, cuprins de un râs molipsitor, îi răspund şi eu cu un zâmbet larg.

  — O să-i spun că i-ai zis aşa. O să-i placă la nebunie.

  — Tu tot mai vorbeşti cu ea în mod regulat?

  Nu reuşesc să-mi ascund surprinderea.

  — Da, zice el, pe un ton serios acum.

  Oh… şi o parte din mine devine subit iraţional de geloasă… sunt tulburată de profunzimea sentimentului meu.

  — Înţeleg, spun cu o voce crispată. Deci tu ai pe cineva cu care poţi să discuţi despre stilul tău alternativ de viaţă, dar eu nu am voie, El se încruntă.

  — Nu cred că m-am gândit vreodată la asta aşa. Doamna Robinson a făcut parte din acest stil de viaţă. Ţi-am spus, acum îmi este o prietenă bună. Dacă vrei, pot să-ţi fac cunoştinţă cu una dintre fostele mele supuse. Ai putea să discuţi cu ea.

  Ce? Chiar vrea cu tot dinadinsul să mă supere?

  — Asta e ideea ta despre glumă?

  — Nu, Anastasia.

  Clatină din cap uluit.

  — Nu… o să fac asta singură, mulţumesc foarte mult, răspund eu înţepată, trăgându-mi pilota până sub bărbie.

  Se uită lung la mine, surprins, cu o expresie de perplexitate.

  — Anastasia, eu… Nu-şi mai găseşte cuvintele. E o premieră, cred. N-am vrut să te jignesc.

  — Nu mă simt jignită. Sunt îngrozită.

  — Îngrozită.

  — Nu vreau să discut cu vreuna din fostele tale prietene… sclave… supuse… sau cum naiba le zici.

  — Anastasia Steele – eşti geloasă?

  Mă fac stacojie la faţă.

  — Rămâi peste noapte în oraş?

  — Am o întâlnire mâine-dimineaţă la micul dejun, la Heathman. Şi-apoi ţi-am spus, nu dorm cu prietenele, sclavele, supusele, cu nimeni. Ce s-a întâmplat vineri şi sâmbătă a fost o excepţie. N-o să se mai întâmple.

  Sesizez fermitatea din vocea lui moale şi răguşită.

  Îmi ţugui buzele la el.

  — Păi, acum sunt obosită.

  — Ce faci, mă goneşti?

  Ridică din sprâncene, amuzat şi uşor uimit.

  — Da.

  — Eh, asta-i o altă premieră. Se uită la mine gânditor. Deci nu vrei să discuţi nimic acum? Despre contract.

  — Nu, răspund bosumflată.

  — Mamă, ce bătăiţă la popou ţi-aş trage. Te-ai simţi mult mai bine şi tot aşa m-aş simţi şi eu.

  — Nu poţi să spui aşa ceva… N-am semnat încă nimic.

  — Un bărbat are dreptul să viseze, Anastasia.

  Se apleacă peste mine şi-mi apucă bărbia.

  — Miercuri? murmură el şi mă sărută uşor pe buze.

  — Miercuri, accept eu. Te conduc la plecare. Dacă-mi dai voie un minut.

  Mă ridic şi-mi pun tricoul, dându-l la o parte din calea mea. Fără tragere de inimă, se ridică din pat.

  — Te rog să-mi dai pantalonii de trening.

  Îi culege de pe podea şi mi-i dă.

  — Da, domniţă.

  Încearcă fără succes să-şi ascundă zâmbetul.

  Îl privesc cu ochii îngustaţi şi-mi trag pantalonii. Părul îmi stă ca naiba şi ştiu că, după plecarea lui, o să dau ochi cu Inchiziţia Katherine Kavanagh. Iau un elastic pentru păr şi mă duc la uşa dormitorului, deschizând-o ca să văd dacă e Kate pe-acolo. Nu e în living. Mi se pare c-o aud vorbind la telefon în camera ei. Christian mă urmează. În timp ce ne îndreptăm spre ieşire, gândurile şi senzaţiile mi se amplifică şi se atenuează, transformându-se. Nu mai sunt supărată pe el şi mă simt insuportabil de sfioasă. Nu vreau să plece. Pentru prima oară, îmi doresc ca el să fi fost normal – îmi doresc o relaţie normală, care să nu aibă nevoie de un contract de zece pagini, un bici şi carabiniere pe tavanul camerei lui pentru jocuri.

  Îi deschid uşa şi rămân cu privirea în jos. Este pentru prima oară când am făcut sex la mine acasă şi, din acest punct de vedere, cred că a fost nemaipomenit de bine. Dar acum mă simt ca un receptacul – un vas gol care va fi umplut după bunul lui plac. Vocea interioară clatină din cap. Ai vrut să dai fuga la Heathman pentru sex – şi uite că ţi-a fost livrat rapid, la domiciliu. Îşi încrucişează braţele la piept şi bate din picior cu o expresie care parcă spune: „De ce naiba te mai plângi?”. Christian se opreşte în prag şi-mi prinde bărbia între degete, forţându-mi ochii să se uite într-ai lui. Se încruntă uşor.

  — Eşti bine? întreabă el tandru în timp ce cu degetul mare îmi dezmiardă buza de jos.

  — Da, răspund, deşi, la modul cel mai sincer, nu sunt sigură.

  Simt că are loc o schimbare de paradigmă. Ştiu că dacă fac lucrul ăsta cu el, voi suferi. El nu este capabil, interesat sau dispus să-mi ofere mai mult… iar eu vreau mai mult. Mult mai mult. Valul de gelozie pe care l-am simţit doar cu câteva clipe în urmă îmi spune că am pentru el sentimente mai profunde decât recunoscusem faţă de mine însămi.

  — Miercuri, confirmă el şi se apleacă să mă sărute gingaş.

  Ceva se schimbă în timpul sărutului; buzele lui devin mai insistente şi îmi ia faţa în palme. Respiraţia i se accelerează. Începe să mă sărute mai apăsat şi se lipeşte de mine. Îmi pun mâinile pe braţele lui. Vreau să-mi trec degetele prin părul lui, dar mă abţin, pentru că ştiu că n-o să-i placă. Îşi lipeşte fruntea de a mea, cu ochii închişi, şi zice, cu vocea încordată:

  — Anastasia. Ce îmi faci tu mie?

  — Aş putea să te întreb acelaşi lucru, şoptesc.

  Trage adânc aer în piept, mă sărută pe frunte şi pleacă. Calcă apăsat în drum spre maşină şi-şi trece mâna prin păr. Privind în sus când deschide portiera, îmi aruncă un zâmbet care-mi taie respiraţia. Zâmbetul meu de răspuns e slab, pentru că mă simt complet fascinată de el, şi încă o dată îmi aduc aminte de zborul lui Icar prea aproape de Soare. Închid uşa în timp ce el se urcă în maşina sport. Simt o nevoie copleşitoare să plâng. Tristeţea îmi strânge inima ca o gheară. Dau fuga înapoi în dormitor, închid uşa şi mă reazem de ea, încercând să înţeleg ce simt. Nu pot. Alunec pe podea, îmi pun capul în palme şi-mi las lacrimile să curgă.

  Kate bate încetişor la uşă.

  — Ana? şopteşte ea.

  Îi deschid. Se uită la mine şi îşi aruncă braţele în jurul meu.

  — Ce-ai păţit? Ce ţi-a făcut nemernicul ăla chipeş şi înfiorător?

  — Oh, Kate, nimic din ce n-aş fi dorit să-mi facă.

  Ea mă trage înspre pat şi ne aşezăm.

  — Părul tău de „după sex” e îngrozitor.

  În pofida tristeţii apăsătoare, râd.

  — Sexul a fost bun, deloc îngrozitor.

  Kate zâmbeşte.

  — Asta-i mai bine. De ce plângi? Tu nu plângi niciodată.

  Ia peria de pe noptieră şi, aşezându-se lângă mine, începe să-mi pieptene încet părul înnodat.

  — Pur şi simplu, nu cred că relaţia noastră va ajunge undeva. Mă uit în podea.

  — Parcă ziceai că te duci să-l vezi miercuri.

  — Aşa ziceam. Ăsta a fost planul iniţial.

  — Şi atunci, de ce-a venit aici azi?

  — I-am trimis un e-mail.

  — În care i-ai cerut să treacă pe-aici?

  — Nu, i-am spus că nu mai vreau să-l văd deloc.

  — Iar el a venit aici? Ana, a fost o chestie genială!

  — De fapt, era o glumă.

  — Oh. Acum chiar că nu ştiu ce să mai cred.

  Cu răbdare, îi explic pe scurt e-mailul fără să mă dau de gol.

  — Deci, ai crezut că o să-ţi răspundă printr-un e-mail.

  — Da.

  — Şi, în loc de asta, el a venit aici.

  — Da.

  — Eu aş zice că e îndrăgostit până peste cap de tine.

  Mă încrunt. Christian, îndrăgostit de mine? Greu de crezut. E doar în căutarea unei jucării noi – o jucărie nouă, convenabilă cu care să se poată culca şi să facă lucruri inimaginabile. Inima mi se strânge dureros. Asta e realitatea.

  — A venit aici doar să mi-o tragă, atâta tot.

  — Cine-a zis că romantismul a murit? şopteşte ea oripilată.

  Am şocat-o pe Kate. Nu credeam că e posibil. Ridic din umeri în chip de scuză.

  — El foloseşte sexul ca pe o armă.

  — Să ţi-o tragă ca să te supună?

  Clatină din cap dezaprobator. Clipesc rapid uitându-mă la ea şi simt cum mă înroşesc. Oh… ai nimerit-o la fix, Katherine Kavanagh, jurnalist demn de Premiul Pulitzer.

  — Ana, nu pricep, l-ai lăsat pur şi simplu să facă dragoste cu tine?

  — Nu, Kate, noi nu facem dragoste – ne futem – asta-i terminologia lui Christian. El nu le are pe-astea cu dragostea.

  — Ştiam eu că e ceva bizar în ceea ce-l priveşte. Se teme de implicarea pe termen lung.

  Dau din cap aprobator, ca şi cum aş fi de acord cu spusele ei. Dar în sinea mea, mi se strânge inima. Oh, Kate… tare-aş vrea să-ţi pot spune totul, totul despre acest individ ciudat, trist, pervers, iar tu mi-ai putea spune să-l las în plata Domnului. Să mă împiedici să mai fiu o proastă.

  — Cred că totul e un pic cam copleşitor, murmur eu.

  Cea mai flagrantă jumătate de adevăr a anului.

  Pentru că nu mai vreau să vorbesc despre Christian, o întreb de Elliot. Întregul ei comportament se schimbă doar la simpla pomenire a numelui acestuia. Se luminează şi îmi zâmbeşte radios.

  — O să vină aici sâmbătă dimineaţa devreme, să ne ajute să încărcăm.

  O văd cum îmbrăţişează peria de păr – Doamne, ce rău i s-a pus pata! – şi simt un junghi de invidie familiar. Kate şi-a găsit un bărbat normal şi arată foarte fericită.

  Mă întorc şi o îmbrăţişez.

  Oh, am uitat să-ţi zic: a sunat taică-tu când erai… ăă, ocupată. Se pare că Bob a suferit nu ştiu ce accident, aşa că el şi mama ta nu vor putea să ajungă la ceremonia de absolvire. Dar tatăl tău va ajunge de joi. Zicea că să-l suni tu.

  — Oh… mama nu m-a sunat niciodată. Bob e OK?

  — Da. Sun-o mâine-dimineaţă. E târziu acum.

  — Mulţumesc, Kate. Acum sunt OK. O să-l sun şi pe Ray tot mâine-dimineaţă. Acum cred c-o să mă culc.

  Kate zâmbeşte, dar are o privire îngrijorată.

  După plecarea ei, stau şi citesc din nou contractul, făcând şi alte adnotări pe parcurs. Când termin, deschid laptopul, gata să răspund.

  În căsuţa poştală găsesc un e-mail de la Christian.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Seara aceasta

  Data: 23 mai 2011,23.16

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Aştept cu nerăbdare să primesc observaţiile tale la contract.

  Până atunci, somn uşor, iubito.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Probleme

  Data: 24 mai 2011, 00.02

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Grey, Aceasta e lista mea de probleme. Aştept cu nerăbdare să le discutăm mai în detaliu la cina de miercuri.

  Numerele se referă la clauze:

  2: N-aş fi aşa sigură că treaba asta e numai pentru beneficiul MEU – şi anume, ca să-mi explorez senzualitatea şi limitele. Sunt sigură că n-aş avea nevoie de un contract pe zece pagini ca să fac asta. Cu siguranţă că e şi pentru beneficiul TĂU.

  4: După cum ştii foarte bine, tu eşti singurul meu partener sexual. Nu iau droguri şi nu am făcut nici un fel de transfuzie de sânge. Probabil că nu prezint nici un fel de riscuri. Dar tu?

  8: Pot să pun capăt oricând acestui contract dacă mi se pare că nu respecţi limitele convenite. OK – asta-mi place.

  9: Să mă supun ţie în toate privinţele? Să accept fără ezitare disciplina impusă de tine? Trebuie să discutăm despre asta.

  11: Perioada de încercare să fie de o lună. Nu de trei.

  12: Nu pot să fiu disponibilă în toate weekendurile. Am şi eu o viaţă, sau poate că o voi avea. Poate trei weekenduri din patru?

  15.2: Să-mi foloseşti corpul în orice manieră considerată de tine adecvată, sexual sau altcumva – te rog să defineşti „altcumva”.

  15.5: Toată povestea asta cu clauza privind disciplina. Nu sunt aşa sigură că vreau să fiu biciuită, bătută sau altfel pedepsită corporal. Sunt sigură că asta ar încălca clauzele 2-5. Şi, de asemenea, „pentru orice alt motiv”. Asta e o răutate gratuită – şi mi-ai spus că nu eşti sadic.

  15.10: De parcă s-ar fi pus vreodată problema să mă împrumuţi altcuiva. Dar mă bucur că e prevăzut aici negru pe alb.

  15.14: Regulile. Mai multe despre asta mai târziu.

  15.19: Să nu mă ating fără permisiunea ta. Care ar fi problema cu asta? Oricum ştii că n-o fac.

  15.21: Disciplina – vezi, te rog, clauza 15.5 de mai sus.

  15.22: Nu pot să mă uit în ochii tăi? De ce?

  15.24: De ce nu am voie să te ating?

  Reguli:

  Somn – voi accepta şase ore.

  Hrană – nu mănânc alimente de pe o listă prestabilită. Dispare ori lista de alimente, ori eu – motiv serios de anulare a înţelegerii.

  Îmbrăcăminte – dacă trebuie să port hainele tale doar când sunt cu tine… OK.

  Exerciţii fizice – Ne-am înţeles la trei ore, aici scrie tot patru.

  Limite acceptabile:

  Putem să discutăm pe rând toate astea? Nici un fel de fisting, de nici un fel. Ce e suspendarea? Cleme genitale – cred că glumeşti.

  Poţi să-mi zici, te rog, ce aranjamente ai făcut pentru miercuri? Eu lucrez până la cinci după-amiaza în ziua aia.

  Noapte bună, Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Probleme

  Data: 24 mai 2011, 00.07

  Către: Anastasia Steele

  Domnişoară Steele, Asta e o listă lungă. De ce eşti trează la ora asta?

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Lucrez până noaptea târziu

  Data: 24 mai 2011, 00.10

  Către: Christian Grey

  Sir, Dacă vă amintiţi, tocmai mă ocupam de alcătuirea acestei liste când am fost distrasă şi regulată de un maniac al controlului aflat în trecere.

  Noapte bună.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Nu mai lucra noaptea târziu

  Data: 24 mai 2011, 00.12

  Către: Anastasia Steele

  DU-TE LA CULCARE, ANASTASIA.

  Christian Grey

  CEO & Maniac al Controlului, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Oh… majuscule ţipătoare! Închid laptopul. Cum reuşeşte să mă intimideze, deşi e la zece kilometri distanţă? Clatin din cap. Cu inima încă grea, mă întind în pat şi cad instantaneu într-un somn profund, dar agitat.

  Capitolul 13

  A doua zi, o sun pe mama după ce ajung acasă de la muncă. La magazin am avut o zi relativ liniştită, care mi-a lăsat mult prea mult timp de gândire. Sunt agitată, neliniştită în privinţa confruntării de mâine cu domnul Maniac al Controlului, iar undeva, într-un ungher ascuns al minţii, sunt îngrijorată că poate am fost prea categorică în răspunsul meu la contract. Poate că mâine o să anuleze toată povestea.

  Mama dă semne de mari mustrări de cuget când îşi exprimă profunda părere de rău că nu poate ajunge la ceremonia de absolvire. Bob şi-a sucit nu ştiu ce ligament, ceea ce înseamnă că merge şchiopătând prin casă. Sincer, e la fel de predispus la accidentări ca mine. Se aşteaptă o recuperare completă, dar asta înseamnă repaus la pat, iar mama trebuie să îl îngrijească permanent.

  — Ana, draga mea, îmi pare tare rău, se vaită mama în telefon.

  — Mamă, nu-i nimic. Lasă că vine Ray.

  — Ana, pari distrasă… eşti bine, iubito?

  — Da, mamă.

  Oh, dacă ai şti. Individul obscen de bogat pe care tocmai l-am cunoscut vrea să aibă cu mine un fel de relaţie sexuală stranie şi (wversă, în care eu nu aş avea nici un cuvânt de spus.

  — Ai cunoscut pe cineva?

  — Nu, mamă. N-am nici un chef să discut despre asta acum.

  — Bine, draga mea. O să mă gândesc la tine joi. Te iubesc… ştii asta, draga mea?

  Închid ochii. Cuvintele ei preţioase îmi dau o căldură plăcută în interior.

  — Şi eu te iubesc, mamă. Salută-l şi pe Bob, sper să se facă bine? At mai repede.

  — Aşa o să fac, iubito. Pa.

  — Pa.

  Vorbind la telefon, am ajuns fără să-mi dau seama în dormitorul meu. Dau drumul la maşinăria malefică şi pornesc programul de e-mail. Găsesc un mesaj de la Christian de astă-noapte târziu sau din dimineaţa asta, foarte devreme, în funcţie de punctul de vedere. Pulsul îmi creşte instantaneu şi aud bubuitul sângelui în urechi. Fir-ar să fie! Poate c-a spus nu – asta e – poate că a anulat cina. Gândul e tare dureros. Îl alung grăbită şi deschid e-mailul.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Problemele tale

  Data: 24 mai 2011, 01.27

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, După ce am examinat mai cu atenţie problemele ridicate de tine, dă-mi voie să-ţi supun atenţiei definiţia termenului de „supus”.

  Supus – adjectiv

  1. Înclinat sau gata să se supună; obedient cu umilinţă sau fără opoziţie: servitori supuşi.

  2. Marcat de sau indicând supunerea: o atitudine supusă.

  Originea: 1580-l590

  Sinonime: 1. Subjugat, servil, umil. 2. Pasiv, resemnat, răbdător, docil, domesticit. Antonime: 1. Rebel, nesupus.

  Te rog să reţii aceste lucruri pentru întâlnirea noastră de miercuri.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Primul meu sentiment este unul de uşurare. Măcar e dispus să discute despre problemele mele şi vrea să ne întâlnim mâine. După un timp de gândire, îi răspund.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Problemele mele… Dar problemele tale?

  Data: 24 mai 2011,18.29

  Către: Christian Grey

  Sir, Vă rog să observaţi data originii cuvântului: 1580-l590. Aş dori să vă reamintesc respectuos, Sir, că ne aflăm în anul 2011. Între timp, lucrurile au evoluat considerabil.

  Daţi-mi voie să vă propun o altă definiţie la care să vă gândiţi pentru întâlnirea noastră: compromis – substantiv

  1. O rezolvare a diferenţelor prin concesii reciproce; un acord la care s-a ajuns prin ajustarea pretenţiilor, principiilor etC. Conflictuale sau opuse prin modificarea reciprocă a solicitărilor. 2. Rezultatul unei astfel de rezolvări. 3. Ceva intermediar între lucruri diferite: O casă cu nivel intermediar este un compromis între o locuinţă la fermă şi o casă cu mai multe etaje. 4. O periclitare, mai ales a reputaţiei; expunerea la pericole, suspiciuni etc.: compromiterea integrităţii cuiva.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Problemele mele?

  Data: 24 mai 2011, 18.32

  Către: Anastasia Steele

  Bună observaţia, bine argumentată, ca întotdeauna, domnişoară Steele. Voi veni să te iau de acasă mâine, la ora 7.00.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: 2011 – Femeile ştiu să şofeze

  Data: 24 mai 2011, 18.40

  Către: Christian Grey

  Sir, Am maşină şi ştiu să conduc.

  Aş prefera să ne întâlnim undeva.

  Unde ne întâlnim?

  La hotelul tău, la 7.00?

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Femei tinere şi încăpăţânate

  Data: 24 mai 2011, 18.43

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Fac referire la e-mailul meu datat 24 mai 2011, trimis la ora 1.27 şi la definiţia conţinută acolo.

  Crezi că vei putea vreodată să faci ceea ce ţi se spune?

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Bărbaţi incurabili

  Data: 24 mai 2011, 18.49

  Către: Christian Grey

  Domnule Grey, Aş vrea să vin cu maşina mea. Te rog.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Bărbaţi exasperaţi

  Data: 24 mai 2011, 18.52

  Către: Anastasia Steele

  În regulă.

  La hotelul meu la ora 7.00

  Ne întâlnim în Barul de Marmură.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Chiar şi în e-mailuri e cu capsa pusă. Chiar nu înţelege că s-ar putea să fie nevoie s-o şterg rapid de-acolo? Nu că broscuţa mea ar excela în rapiditate… dar totuşi – am nevoie de un mijloc de evadare.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Bărbaţi nu aşa de incurabili

  Data: 24 mai 2011, 18.55

  Către: Christian Grey

  Mulţumesc.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Femei exasperante

  Data: 24 mai 2011,18.59

  Către: Anastasia Steele

  Cu plăcere.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Îl sun pe Ray, care se pregăteşte să se uite la un meci dintre Sounders şi Salt Lake City, aşa că discuţia noastră este, din fericire, scurtă. Simt că mi se umple inima vorbind cu Ray şi un nod mare mi se formează în gât. El a fost sprijinul constant în tot timpul suişurilor şi coborâşurilor romantice ale mamei. Avem o legătură specială pe care o preţuiesc. Chiar dacă mi-e doar tată vitreg, întotdeauna m-a tratat ca pe copilul lui şi abia aştept să-l văd. A trecut prea mult timp. Tăria lui de caracter este lucrul de care am nevoie acum, după care tânjesc. Poate că voi reuşi să-l canalizez pe Ray-ul meu interior la întâlnirea de mâine.

  Eu şi Kate ne concentrăm pe împachetat, bând împreună o sticlă de vin roşu ieftin. Când mă duc în sfârşit la culcare, după ce aproape c-am terminat de împachetat lucrurile de la mine din cameră, mă simt mai calmă. Activitatea fizică a fost o distragere bine-venită, aşa că acum sunt obosită. Vreau să am o noapte de odihnă ca lumea. Mă cuibăresc în pat şi adorm curând.

  Paul s-a întors de la Princeton înainte de a pleca la New York pentru a începe stagiatura la o companie financiară. Se ţine de mine prin tot magazinul, cerându-mi să ies cu el în oraş. Mă calcă pe nervi.

  — Paul, îţi zic pentru a suta oară, am deja o întâlnire în seara asta.

  — Nu, n-ai, zici doar aşa, ca să scapi de mine. Întotdeauna mă eviţi.

  Da… aş fi zis c-o să pricepi aluzia.

  — Paul, nu mi s-a părut niciodată c-ar fi o idee bună să ieşi în oraş cu fratele şefului.

  — Tu termini lucrul aici vineri. Mâine nu lucrezi.

  — Iar în Seattle voi fi de sâmbătă, în vreme ce tu o să ajungi curând la New York. Nici dacă ne-am fi străduit, n-am fi reuşit să ajungem aşa departe unul de altul. Şi-apoi, chiar am întâlnire în seara asta.

  — Cu José?

  — Nu.

  — Atunci, cu cine?

  — Paul… of.

  Oftez exasperată. N-o să se lase dus cu zăhărelul.

  — Cu Christian Grey.

  Nu pot să-mi ascund iritarea din glas. Dar replica are efect. Paul rămâne cu gura căscată şi se holbează la mine prostit. Uau… până şi numele lui îi lasă pe oameni fără grai.

  — Adică, vrei să spui că ai o întâlnire cu Christian Grey? repetă el în final, după ce a trecut şocul. Neîncrederea i se simte clar în voce.

  — Da.

  — Înţeleg.

  Paul pare teribil de deprimat, chiar înmărmurit, şi o foarte mică parte din mine se simte jignită că el consideră asta o surpriză. Şi zeiţa mea intimă simte la fel. Face chiar un gest foarte vulgar şi deloc atrăgător cu degetele.

  După asta, Paul mă ignoră şi la cinci fix ies pe uşă.

  Kate mi-a dat cu împrumut două rochii şi două perechi de pantofi pentru seara asta şi pentru ceremonia de absolvire de mâine. Aş vrea să mă simt mai entuziasmată pentru haine şi să fac un efort suplimentar, dar hainele nu mă pasionează. Şi ce te pasionează pe tine, Anastasia? întrebarea rostită încetişor de Christian mă obsedează. Clătinând din cap şi străduindu-mă să-mi potolesc nervii, decid să îmbrac în seara asta rochiţa mulată de culoarea prunei. E modestă şi vag „business” – în definitiv, mă duc să negociez un contract.

  Fac un duş, mă rad pe picioare şi la subsuoară, mă spăl pe cap şi apoi petrec o jumătate de oră ca să usuc părul, astfel încât să cadă în valuri line până în dreptul sânilor şi pe spate. Înfig un pieptene în el ca să-l ţin într-o parte şi să aplic rimei şi nişte luciu de buze. Rareori ne întâmplă să mă fardez – mă intimidează. Niciuna dintre eroinele mele literare n-a trebuit să se fardeze – poate că aş fi ştiut şi eu mai multe. Îmi pun şi pantofii cu toc înalt de culoarea prunei, asortaţi cu rochia, şi pe la şase şi jumătate sunt gata.

  — Ei? o întreb pe Kate.

  Ea zâmbeşte cu gura până la urechi.

  — Mamă, te-ai gătit ca lumea, Ana.

  Încuviinţează printr-un gest al capului.

  — Arăţi foarte sexy.

  — Sexy! Păi, eu încerc să par modestă şi cu alură de femeie de afaceri.

  — Şi asta, dar eşti mai ales sexy. Rochia ţi se potriveşte şi îţi vine bine şi culoarea. Mamă, cum se mulează pe tine.

  Pufneşte afectată.

  — Kate! o dojenesc eu.

  — Nu făceam decât să-ţi înfăţişez realitatea, Ana. Tot pachetul – arată bine. Păstrează rochia. O să vezi cum o să-ţi mănânce din palmă.

  Îmi strâng buzele într-o linie dură. Oh, şi tu ai înţeles greşit cum stau lucrurile.

  — Urează-mi noroc.

  — Ai nevoie de noroc la o întâlnire? întreabă ea, nedumerită.

  — Da, Kate.

  — Ei, păi atunci, noroc.

  Mă îmbrăţişează şi ies pe uşa apartamentului.

  Sunt nevoită să conduc desculţă, pentru că Wanda, broscuţa mea bleumarin, ri-a fost construită pentru a fi condusă de femei purtătoare de pantofi cu toc înalt. Parchez în faţa hotelului Heathman la şase şi cincizeci şi opt de minute fix şi îi dau valetului cheile pentru parcare. Se uită chiorâş la broscuţa mea, dar nu-l bag în seamă. Trăgând aer în piept, pornesc spre hotel, dreaptă ca o lumânare.

  Christian stă rezemat de bar şi bea un pahar de vin alb. E îmbrăcat în obişnuita lui cămaşă din olandă albă, jeanşi negri, cravată neagră şi sacou negru. Părul e la fel de ciufulit ca întotdeauna. Oftez. Rămân câteva secunde la intrarea în bar, uitându-mă la el, admirând priveliştea. El aruncă o privire, neliniştită, mi se pare, spre intrare şi rămâne nemişcat când mă vede. Clipind de câteva ori, mă fericeşte apoi cu zâmbetul lui leneş şi sexy, care mă lasă fără grai şi mă topeşte pe de-a-ntregul. Fac un efort suprem să nu-mi muşc buza şi o iau înainte, conştientă că eu, Anastasia Steele din Clumsyville7 port pantofi cu toc înalt. El iese în întâmpinarea mea mişcându-se cu eleganţă.

  — Arăţi uluitor, murmură, aplecându-se să mă sărute uşor pe obraz. O rochie, domnişoară Steele. Aprob asta.

  Mă ia de braţ şi mă conduce într-un separeu şi face semn chelnerului.

  — Ce-ai vrea să bei?

  Buzele mi se curbează rapid într-un zâmbet tainic în timp ce mă aşez pe bancheta separeului – ei bine, cel puţin mă întreabă.

  — Beau ce bei tu, mulţumesc.

  Vezi? Pot să fiu şi drăguţă şi să mă port frumos. Amuzat, el comandă încă un pahar de Sancerre şi se aşază vizavi de mine.

  — Rezerva de vinuri a hotelului e excelentă, spune.

  Punând coatele pe masă, îşi împreunează degetele în dreptul gurii, cu ochii animaţi de cine ştie ce emoţie despre care numai el ştie. Şi iată… acea atracţie familiară venită dinspre el se conectează undeva adânc în mine. Mă foiesc jenată sub privirea lui iscoditoare şi simt că-mi palpită inima. Trebuie să-mi păstrez cumpătul.

  — Eşti agitată? întreabă încet.

  — Da.

  Se apleacă înainte.

  — Şi eu, şopteşte el conspirativ.

  Ridic brusc ochii şi dau peste ai lui. El? Agitat? Niciodată. Clipesc, iar el zâmbeşte cu zâmbetul acela adorabil al lui, cu capul înclinat tntr-o parte. Chelnerul îmi aduce vinul, un bol cu alune şi altul cu măsline.

  — Deci, cum facem treaba asta? întreb. Discutăm obiecţiile mele pe rând?

  — Nerăbdătoare ca întotdeauna, domnişoară Steele.

  — Păi, aş putea să te întreb ce părere ai despre cum a fost vremea astăzi.

  Zâmbeşte şi ia cu degetele lui lungi o măslină din bol. O aruncă în gură, iar ochii mei zăbovesc pe gura lui, acea gură care a fost lipită de a mea… de toate părţile mele. Roşesc.

  — Mi s-a părut că astăzi vremea a fost cu deosebire neexcepţională.

  Zâmbeşte afectat.

  — Faci mişto de mine, domnule Grey?

  — Da, domnişoară Steele.

  — Ştii că, din punct de vedere legal, acest contract nu poate avea forţă executorie.

  — Sunt pe deplin conştient de acest aspect, domnişoară Steele.

  — Aveai de gând să-mi spui asta la un moment dat?

  El se încruntă.

  — Te-ai gândit că aş putea să te forţez să faci ceva ce nu vrei să faci şi să pretind apoi că am puterea legală pentru a te constrânge?

  — Păi… da.

  — Nu prea ai o părere bună despre mine, nu?

  — Nu mi-ai răspuns la întrebare.

  — Anastasia, nu contează dacă e legal sau nu. Reprezintă un aranjament pe care vreau să-l fac cu tine – ce mi-ar plăcea din partea ta şi la ce te poţi aştepta din partea mea. Dacă nu-ţi place, nu-l semna. Dacă îl semnezi totuşi şi apoi decizi că nu-ţi place, sunt destule clauze de ieşire de sub obligaţia respectării lui. Chiar dacă ar fi avut putere executorie, crezi că te-aş fi târât prin tribunale dacă ai fi decis să fugi?

  Iau o înghiţitură mare de vin. Vocea interioară mă bate tare pe umăr. Trebuie să-ţi păstrezi cumpătul. Nu bea prea mult.

  — Relaţiile de genul ăsta se clădesc pe onestitate şi încredere, continuă el. Dacă nu ai încredere în mine – Încredere că ştiu în ce mod te afectez, cât de departe pot să merg cu tine, cât de departe te pot duce dacă nu poţi să fii sinceră cu mine, atunci chiar că nu putem să facem asta.

  Oh, Doamne, da' repede am ajuns la esenţa problemei. Cât de departe mă poate duce… Ce-o vrea să-nsemne asta?

  — Aşa că e foarte simplu, Anastasia. Ai sau nu încredere în mine?

  Ochii îi sclipesc.

  — Ai avut discuţii similare cu… ăăă, celelalte cincisprezece?

  — Nu.

  — De ce?

  — Pentru că toate erau din capul locului supuse recunoscute. Ştiau ce voiau de la o relaţie cu mine şi, în general, la ce mă aşteptam. Cu ele a fost doar o chestiune de reglare fină a limitelor acceptabile şi a altor detalii de acest gen.

  — Există un magazin de unde le alegi? „Supusele-s la noi”?

  — Nu tocmai, spune el râzând.

  — Atunci, cum?

  — Asta vrei să discutăm? Sau trecem la chestiile concrete? Problemele tale, cum zici tu.

  Înghit în sec. Am încredere în el? La asta se reduce totul – la încredere? Cu siguranţă că asta ar trebui să fie o chestie reciprocă, îmi amintesc ce acces de furie a avut când l-am sunat pe José.

  — Ţi-e foame? mă întreabă, întrerupându-mi şirul gândurilor.

  Oh, nu… mâncare.

  — Nu.

  — Ai mâncat ceva azi?

  Mă uit lung la el. Onestitate… La naiba, n-o să-i placă răspunsul meu.

  — Nu, îi răspund cu voce abia auzită.

  Îşi îngustează privirea.

  — Trebuie să mănânci, Anastasia. Putem să mâncăm aici sau la mine în apartament. Cum preferi?

  — Cred c-ar trebui să rămânem în public, pe teren neutru.

  Zâmbeşte sardonic.

  — Crezi că asta m-ar opri? spune el încetişor, ca un avertisment senzual.

  Fac ochii mari şi înghit din nou.

  — Aşa sper.

  — Haide, am rezervat o sală de dineu privată. Fără public.

  Îmi zâmbeşte enigmatic şi iese din separeu, întinzându-mi mâna.

  — Ia-ţi paharul cu vin, murmură.

  Îmi pun mâna într-a lui, mă ridic şi stau alături de el. Îmi dă drumul şi mă ia de braţ. Mă conduce înapoi prin bar şi urcăm pe scara principală la mezanin. Un tânăr în livrea Heathman ne iese în întâmpinare.

  — Domnule Grey, pe aici, sir.

  Îl urmăm printr-o zonă cu canapele şi fotolii de pluş până la o sală de dineu intimă. O singură masă izolată. Camera e mică, dar somptuoasă. Sub candelabrul strălucitor, pe faţa de masă din olandă apretată – pahare de cristal, tacâmuri de argint şi un buchet de trandafiri albi. Un şarm sofisticat, de altădată, impregnează încăperea îmbrăcată în lambriuri. Chelnerul îmi trage scaunul şi mă aşez. Îmi pune şerveţelul în poală. Christian stă în faţa mea. Ridic privirea spre el.

  — Nu-ţi mai muşca buza, îmi şopteşte.

  Mă încrunt. Fir-ar să fie! Nici măcar nu-mi dau seama că o fac.

  — Am comandat deja meniul. Sper că nu te superi.

  Sincer, mă simt uşurată. Nu sunt sigură că mai sunt în stare să iau vreo decizie.

  — Nu, nu e nici o problemă, consimt eu.

  — E bine de ştiut că poţi fi şi ascultătoare. Deci, unde rămăseserăm?

  — La chestiile concrete.

  Iau altă înghiţitură zdravănă de vin. E de-a dreptul delicios. Christian Grey se pricepe la vinuri. Îmi amintesc de ultima gură de vin pe care mi-a dat-o, în patul meu. Gândul mă face să roşesc.

  — Da, la problemele tale.

  Scoate din buzunarul interior al sacoului o foaie de hârtie. E-mailul meu.

  — Clauza 2. De acord. Este spre binele amândurora. Am să rescriu pasajul.

  Mă uit la el clipind. La naiba!. Chiar o să parcurgem fiecare dintre punctele astea, unul câte unul. Faţă în faţă cu el nu mă mai simt aşa de vitează. Pare atât de serios. Mă întăresc cu încă o gură de vin. Christian continuă.

  — Sănătatea mea sexuală. Păi, toate partenerele mele anterioare au făcut analize de sânge, iar eu îmi fac analizele în mod regulat la fiecare şase luni, pentru toate riscurile de sănătate pe care le-ai menţionat. Toate analizele mele recente sunt curate. N-am luat niciodată droguri. De fapt, sunt totalmente împotriva drogurilor. Am impus o politică strictă de toleranţă zero faţă de droguri pentru toţi angajaţii mei şi insist să se efectueze teste antidrog aleatorii.

  Uau… Mania controlului ajunsă la apogeu. Clipesc către el, şocată.

  — N-am făcut niciodată vreo transfuzie de sânge. Consideri că ţi-am răspuns la întrebare?

  Aprob dând din cap, impasibilă.

  — Despre următoarea obiecţie am vorbit mai devreme. Poţi să pleci în orice moment, Anastasia. N-am să te opresc. Totuşi, dacă pleci – asta e. Doar ca să ştii.

  — În regulă, răspund încet. Dacă plec, asta e.

  Gândul e surprinzător de dureros.

  Chelnerul soseşte cu primul fel. Cum naiba să mai mănânc? Sfinte Sisoe – a comandat stridii pe pat de gheaţă.

  — Sper că-ţi plac stridiile, spune Christian cu o voce calmă.

  — N-am mâncat niciodată aşa ceva.

  Niciodată.

  — Serios? Păi…

  Se întinde să ia o stridie.

  — Tot ce ai de făcut e să o înclini şi să înghiţi. Cred că te descurci să faci asta.

  Se uită insistent la mine şi ştiu la ce se referă. Mă fac stacojie la faţă. El rânjeşte, stoarce nişte zeamă de lămâie peste stridie, apoi o înclină şi o înghite.

  — Hmm, delicios. Are gust de mare.

  Zâmbeşte larg spre mine.

  — Haide, mă încurajează el.

  — Deci, nu trebuie s-o mestec?

  — Nu, Anastasia, nu trebuie.

  Are o privire jucăuşă. Pare atât de tânăr când e aşa.

  Îmi muşc buza şi expresia lui se schimbă instantaneu. Se uită la mine cu severitate. Întind mâna şi iau prima stridie din viaţa mea. Bun… ia să vedem cum nu se întâmplă nimic. Storc niţică lămâie pe ea şi o înclin. Îmi alunecă pe gât şi simt gustul de apă de mare, de sare, gustul acrişor de citrice, senzaţia de carne… ooh. Îmi ling buzele, iar el mă priveşte cu atenţie pe sub gene.

  — Ei?

  — Mai iau una, răspund sec.

  — Bravo, spune Christian cu mândrie.

  — Ai ales astea intenţionat? Nu sunt cunoscute pentru calităţile afrodiziace?

  — Nu, sunt doar primul fel din meniu. În preajma ta, nu am nevoie de afrodiziace. Cred că ştii asta şi mai cred că şi tu reacţionezi la fel în preajma mea, spune el simplu. Deci, unde rămăseserăm?

  Se uită la e-mailul meu în timp ce eu mai iau o stridie.

  Reacţionează la fel îl tulbur… uau.

  — Să mi te supui în toate privinţele. Da, vreau să faci asta. Am nevoie să faci asta. Gândeşte-te la asta ca la un rol de interpretat, Anastasia.

  — Dar mi-e teamă că o să mă răneşti.

  — Cum să te rănesc?

  — Fizic.

  Şi emoţional.

  — Chiar crezi că aş face aşa ceva? Să trec de orice limită pe care ai putea s-o suporţi?

  — Ai spus că ai rănit pe cineva înainte.

  — Da, am rănit. A fost cu mult timp în urmă.

  — Cum ai rănit-o?

  — Am suspendat-o de tavanul camerei de jocuri. De fapt, asta e şi una din întrebările tale. Suspendarea – pentru asta sunt carabinele din tavanul camerei de jocuri. Jocul cu frânghia. Una dintre frânghii a fost legată prea strâns.

  Ridic mâna, implorându-l să se oprească.

  — Nu vreau să ştiu mai mult. Deci, în cazul ăsta, nu mă vei suspenda?

  — Nu, dacă într-adevăr nu vrei. Poţi să o treci la limite dure.

  — OK.

  — În legătură cu supunerea – crezi că poţi accepta asta?

  Se uită fix la mine, cu intensitate. Secundele trec.

  — Aş putea încerca, şoptesc.

  — Bun. Zâmbeşte. Acum termenul. O lună în loc de trei nu înseamnă mai nimic, mai ales dacă vrei să petreci un weekend departe de mine în fiecare lună. Nu cred că voi fi în stare să stau departe de tine atâta timp. Abia reuşesc acum.

  Se opreşte.

  Nu poate sta departe de mine? Ce?

  — Ce zici să păstrezi pentru tine o zi dintr-un weekend pe lună – dar în acea săptămână primesc în schimb o noapte la mijlocul săptămânii?

  — OK.

  — Şi, te rog, hai să încercăm pe o perioadă de trei luni. Dacă n-o să-ţi convină, atunci poţi să pleci în orice moment.

  — Trei luni?

  Simt că mi se forţează mâna. Mai iau o gură de vin şi încă o stridie. Ar putea ajunge să-mi placă astea.

  — Chestia cu proprietatea e doar un element de terminologie şi are legătură cu principiul supunerii. E ca să-ţi inducă mentalitatea adecvată, ca să înţelegi de unde vin. Şi să ştii că, de îndată ce îmi treci pragul ca supusă a mea, voi face cu tine ceea ce voi vrea. Va trebui să accepţi asta de bunăvoie. Iată de ce trebuie să ai încredere în mine. Am să te fut oricând, în orice fel vreau – şi oriunde vreau. Te voi disciplina pentru că vei greşi. Te voi antrena să mă satisfaci. Dar ţin cont de faptul că n-ai mai făcut asta înainte. La început, o vom lua încet şi te voi ajuta. Vom progresa către diferite scenarii. Vreau să ai încredere în mine, dar ştiu că trebuie să-ţi câştig încrederea, şi o voi face. Iar „pentru orice alt motiv” – e tot ca să te ajute să adopţi mentalitatea potrivită; înseamnă că orice este permis.

  E atât de pasional, de fascinant. E evident că asta e obsesia lui, felul lui de a fi… Nu pot să-mi dezlipesc ochii de la el. Chiar îşi doreşte nespus asta. Se opreşte din vorbit şi se uită lung la mine.

  — Mă mai urmăreşti? şopteşte cu o voce joasă, caldă şi seducătoare.

  Ia o gură de vin, privirea lui pătrunzătoare susţinând-o pe a mea.

  Chelnerul vine la uşă, iar Christian încuviinţează cu un gest subtil, permiţându-i acestuia să debaraseze masa.

  — Mai vrei nişte vin?

  — Sunt cu maşina.

  — Atunci, nişte apă?

  Aprob cu o mişcare a capului.

  — Plată sau carbogazoasă?

  — Carbogazoasă, te rog.

  Chelnerul pleacă.

  — Eşti foarte tăcută, şopteşte Christian.

  — Eşti foarte vorbăreţ.

  Zâmbeşte.

  — Disciplina. Există o linie de demarcaţie foarte fină între plăcere şi durere, Anastasia. Sunt două feţe ale aceleiaşi monede, una neexistând fără cealaltă. Îţi pot arăta cât de multă plăcere îţi poate aduce durerea. Acum nu mă crezi, dar asta înţeleg prin încredere. Va fi durere, dar nimic ce să nu poţi suporta. Încă o dată, e vorba despre încredere. Ai încredere în mine, Ana?

  Ana!

  — Da, am, răspund spontan, fără să mă gândesc… pentru că e adevărat – chiar am încredere în el.

  — Păi, bine atunci, zice el, părând uşurat. Restul sunt detalii.

  — Detalii importante.

  — Bine, hai să discutăm despre ele.

  Toate cuvintele lui îmi fac capul să-mi vâjâie. Trebuia să vin cu reportofonul lui Kate, ca să pot asculta mai târziu din nou. Prea multă informaţie, prea multe lucruri de prelucrat. Chelnerul reapare cu antreurile: cod negru, sparanghel şi cartofi natur cu sos olandez. Niciodată n-am avut mai puţin chef de mâncare.

  — Sper că-ţi place peştele, spune Christian cu blândeţe.

  Înfig fără chef furculiţa în mâncare şi iau o gură zdravănă din apa minerală. Îmi doresc foarte tare să fi fost vin.

  — Regulile. Să vorbim despre ele. Mâncarea e un motiv serios de anulare a înţelegerii?

  — Da.

  — Pot să modific ca să scrie că vei mânca cel puţin trei mese pe zi?

  — Nu. N-am nici un chef să cedez aici.

  Nimeni n-o să-mi dicteze ce să mănânc. Cum să mi-o trag, da, dar să mănânc… nu, în nici un caz. Îşi ţuguie buzele.

  — Am nevoie să ştiu că nu îţi este foame.

  Mă încrunt. De ce?

  — Va trebui să ai încredere în mine.

  Se uită fix la mine o clipă şi se relaxează.

  — Touché, domnişoară Steele, spune el calm. Cedez în privinţa mâncării şi a somnului.

  — De ce nu am voie să mă uit la tine?

  — Asta ţine de relaţia Dominator/Supusă. Te vei obişnui cu ea.

  Oare?

  — De ce nu pot să te ating?

  — Pentru că nu poţi.

  Gura i se strânge într-o expresie de încăpăţânare.

  — E din cauza doamnei Robinson?

  Se uită întrebător la mine.

  — De ce crezi aşa ceva?

  Şi imediat înţelege.

  — Crezi că m-a traumatizat? încuviinţez cu o mişcare a capului.

  — Nu, Anastasia. Nu ea e motivul. Şi-apoi, doamna Robinson n-ar accepta niciuna dintre prostiile astea din partea mea.

  Oh… dar eu trebuie. Mă bosumflu.

  — Deci, n-are nici o legătură cu ea.

  — Nu. Şi nu vreau nici să te pipăi singură.

  Ce? A, da, clauza de non-masturbare.

  — Din pură curiozitate… De ce?

  — Pentru că vreau toată plăcerea ta.

  Vocea lui e răguşită, dar hotărâtă.

  Oh… la asta n-am nici un răspuns. Când e senzual, gen „vreau să-ţi muşc buza aia”, când e atât de egoist. Mă încrunt şi iau o bucăţică de cod, încercând să evaluez mental ce concesii am obţinut. Mâncarea, somnul. Nu se grăbeşte deloc şi încă n-am discutat limitele acceptabile. Dar nu sunt sigură că pot să discut aşa ceva în timpul mesei.

  — Ţi-am dat o grămadă de lucruri la care să te gândeşti, nu?

  — Da.

  — Vrei să discutăm acum şi despre limitele acceptabile?

  — Nu în timpul cinei.

  Zâmbeşte.

  — Eşti sensibilă la mâncare?

  — Ceva de genul ăsta.

  — N-ai mâncat prea mult.

  — Mi-a fost de ajuns.

  — Trei stridii, patru bucăţele de cod, un fir de sparanghel, cartofi deloc, nici o alună, nici o măslină şi asta în condiţiile în care n-ai mâncat toată ziua. Ai spus că pot să am încredere în tine.

  Dumnezeule, mi-a ţinut inventarul.

  — Christian, te rog, nu mi se întâmplă zilnic să trec prin astfel de conversaţii.

  — Am nevoie de tine în formă şi sănătoasă, Anastasia.

  — Ştiu.

  — Şi chiar acum vreau să te cojesc ca pe-o banană din rochia aia.

  Înghit în sec. Să mă cojeşti ca pe o banană din rochia lui Kate. Simt atracţia adânc, în pântec. Cuvintele lui mă fac să-mi încleştez muşchii cu care acum sunt mai familiarizată. Dar nu pot să accept asta. Să folosească din nou împotriva mea arma lui cea mai puternică. E atât de bun în materie de sex – până şi eu mi-am dat seama de asta.

  — Nu cred că e o idee bună, murmur liniştită. N-am luat încă desertul.

  — Vrei desert? pufneşte el neîncrezător.

  — Da.

  — Ai putea tu să fii desertul, murmură el sugestiv.

  — Nu sunt sigură că sunt îndeajuns de dulce.

  — Anastasia, eşti delicios de dulce. Ştiu.

  — Christian, tu foloseşti sexul pe post de armă. Zău că nu e corect, şoptesc, privindu-mi fix mâinile, după care mă uit direct la el.

  Ridică din sprâncene surprins şi văd că vorbele mele l-au pus pe gânduri. Îşi mângâie bărbia meditativ.

  — Ai dreptate. Asta fac. În viaţă, te foloseşti de ceea ce cunoşti, Anastasia. Asta nu schimbă cât de mult te doresc. Aici. Acum.

  Cum de reuşeşte să mă seducă doar cu vocea? Deja gâfâi – sângele înfierbântat îmi dă năvală prin vene, terminaţiile nervoase mă furnică.

  — Aş vrea să încerc ceva, spune el cu glas aspru.

  Mă încrunt. Abia mi-a servit o grămadă de idei de procesat şi acum, asta.

  — Dacă ai fi supusa mea, n-ar mai trebui să te gândeşti la asta. Ar fi mai simplu.

  Are o voce blândă, seducătoare.

  — Toate acele decizii – toate procesele mentale istovitoare din spatele lor; întrebări precum „E corect să fac asta?”, „Trebuie să se întâmple asta aici?”, „Se poate întâmpla acum?” – n-ar mai trebui să-ţi faci griji din cauza lor. Asta e ceea ce aş face eu ca Dominator al tău. Şi chiar în acest moment, Anastasia, ştiu că mă doreşti.

  Mă încrunt şi mai tare. De unde poate să-şi dea seama?

  — Pot să-mi dau seama…

  Incredibil, îmi răspunde la întrebarea nerostită. Mai e şi medium pe deasupra?

  —… te trădează corpul. Îţi ţii coapsele lipite, te-ai înroşit la faţă, iar respiraţia ţi s-a schimbat.

  OK, asta e prea mult.

  — De unde ştii ce fac eu cu coapsele?

  Am vocea scăzută, neîncrezătoare. Doar sunt sub masă, pentru numele lui Dumnezeu.

  — Am simţit că s-a mişcat faţa de masă şi am dedus bazându-mă pe ani de experienţă. Am dreptate, nu?

  Roşesc şi cobor privirea. Iată de ce sunt handicapată în acest joc al seducţiei. El e singurul care cunoaşte şi înţelege regulile. Eu sunt prea naivă şi lipsită de experienţă. Singurul meu punct de referinţă e Kate, iar ea nu acceptă măgării din partea bărbaţilor. Toate celelalte referinţe ale mele sunt ficţionale: Elizabeth Bennet ar fi scandalizată, Jane Eyre, prea înspăimântată, iar Tess ar ceda ispitei, aşa cum am făcut şi eu.

  — Nu mi-am terminat codul.

  — Ai prefera nişte cod rece în locul meu?

  Ridic brusc capul ca să mă uit urât la el, iar ochii lui ard – văd în ei argint topit combinat cu o nevoie copleşitoare.

  — Credeam că vrei să nu las nimic în farfurie.

  — În clipa asta, domnişoară Steele, mi se rupe-n paiş'pe de mâncarea ta.

  — Christian. Nu lupţi cinstit.

  — Ştiu. Niciodată n-am făcut-o.

  Zeiţa mea intimă se încruntă la mine. Poţi să faci asta, mă convinge ea – să joci cu acest zeu al sexului propriul său joc. Pot? OK. Ce am de făcut? Lipsa mea de experienţă îmi atârnă de gât ca o piatră de moară. Iau un fir de sparanghel, mă uit la el şi-mi muşc buza. Apoi, foarte încet, îmi pun vârful rece al sparanghelului în gură şi încep să-l sug.

  Ochii lui Christian se măresc infinitezimal, dar eu observ.

  — Anastasia. Ce faci?

  Muşc vârful.

  — Îmi mănânc sparanghelul.

  Christian se foieşte în scaun.

  — Am impresia că te joci cu mine, domnişoară Steele.

  Eu mimez inocenţa.

  — Nu fac decât să-mi termin mâncarea, domnule Grey.

  Chelnerul alege tocmai acest moment să bată şi, fără să fie poftit, intră. Priveşte scurt la Christian, care se încruntă la el, dar apoi încuviinţează din cap, aşa că omul ne ia farfuriile de pe masă. Sosirea chelnerului a rupt vraja. Iar eu reuşesc să surprind acest moment de claritate. Dacă rămân, întâlnirea noastră se va termina într-un singur fel şi am nevoie de nişte limite după o conversaţie atât de intensă. Oricât de mult tânjeşte trupul meu după atingerea lui, mintea mea se revoltă. Am nevoie să mă distanţez puţin ca să mă pot gândi la tot ce a spus. Încă nu am luat o decizie, iar atracţia şi priceperea lui în materie de sex nu-mi fac viaţa mai uşoară.

  — Vrei ceva la desert? întreabă Christian, ca un gentleman desăvârşit, dar ochii lui continuă să ardă.

  — Nu, mulţumesc. Cred că ar trebui să plec.

  Mă uit în podea.

  — Să pleci?

  Nu-şi poate ascunde surprinderea.

  Chelnerul iese în grabă.

  — Da.

  Este decizia corectă. Dacă rămân aici, în camera asta cu el, o să mi-o tragă. Mă ridic, hotărâtă.

  — Mâine amândoi avem ceremonia de absolvire.

  Christian se ridică automat – rezultatul anilor de educaţie impregnată în fibra fiinţei lui.

  — Nu vreau să pleci.

  — Te rog… trebuie.

  — De ce?

  — Pentru că mi-ai dat foarte multe lucruri la care să mă gândesc… şi am nevoie să mă distanţez.

  — Aş putea să te forţez să rămâi, mă ameninţă.

  — Da, ai putea s-o faci cu uşurinţă, dar nu vreau să faci asta.

  Îşi trece mâna prin păr, privindu-mă cu atenţie.

  — Ştii, când ai intrat în biroul meu ca să-mi iei interviul, îmi vorbeai numai cu „da, sir”, „nu, sir” Am crezut că eşti o supusă înnăscută. Dar, cu toată sinceritatea, Anastasia, cred că n-ai nici măcar un oscior de supusă în trupul ăla încântător.

  Se apropie încet de mine în timp ce vorbeşte, cu vocea încordată.

  — S-ar putea să ai dreptate, zic eu cu glas aspru.

  — Vreau să am şansa de a explora posibilitatea ca tu să ai aşa ceva, murmură, uitându-se de sus la mine.

  Întinde mâna şi-mi mângâie faţa, plimbându-şi degetul mare pe buza mea de jos.

  — Nu ştiu nici o altă cale, Anastasia. Aşa sunt eu.

  — Ştiu.

  Se apleacă să mă sărute, dar se opreşte înainte ca buzele noastre să se atingă, ochii lui căutându-i pe ai mei, dorind, cerând permisiunea. Îmi ridic buzele spre buzele lui, iar el mă sărută şi, pentru că nu ştiu dacă am să-l mai sărut vreodată, mă las în voia lui – mâinile mişcându-mi-se de capul lor şi răsucindu-se în părul lui, trăgându-l spre mine, gura mea deschizându-se, iar limba mea mângâind-o pe a lui. Mă apucă de ceafa şi îşi adânceşte sărutul, răspunzând dorinţei mele. Degetele lui îmi alunecă în jos pe spate şi se opresc la baza coloanei vertebrale, lipindu-mă de corpul său.

  — Nu te pot convinge să rămâi? îmi şopteşte, printre săruturi.

  — Nu.

  — Rămâi peste noapte cu mine.

  — Şi să nu te ating? Nu.

  Geme exasperat.

  — Eşti imposibilă, fetiţo. Se trage înapoi, privind în jos spre mine. De ce am impresia că îmi spui adio?

  — Pentru că plec acum.

  — Nu la asta m-am referit şi o ştii prea bine.

  — Christian, trebuie să mă gândesc la asta. Nu ştiu dacă pot să am genul de relaţie pe care îl doreşti tu.

  Închide ochii şi-şi lipeşte fruntea de a mea, dându-ne amândurora posibilitatea să ne domolim respiraţia. După o clipă, mă sărută pe frunte, trage adânc aer în piept, cu nasul în părul meu, după care mă eliberează, păşind înapoi.

  — Cum doreşti, domnişoară Steele, spune el cu o faţă impasibilă. Te conduc până în foaier. Ţine mâna întinsă. Mă aplec să-mi Iau poşeta şi-mi pun mâna într-a lui. Fir-ar să fie, aici s-ar putea să se termine totul. Îl urmez cu sfială pe scara principală şi în foaier; simt că mă furnică pielea capului, iar inima-mi bate cu putere. Dacă decid să spun nu, ar putea fi ultimul rămas-bun. Inima mi se strânge dureros în piept. Ce întorsătură de situaţie! Cât de mult poate să Însemne pentru o fată un moment de claritate!

  — Ai tichetul de la valet?

  Caut în poşetă şi scot tichetul, i-l dau, iar el i-l întinde portarului. Ridic privirea spre el în timp ce aşteptăm.

  — Mulţumesc pentru cină, murmur.

  — A fost o plăcere, ca întotdeauna, domnişoară Steele, spune el politicos, deşi pare pierdut în gânduri, complet tulburat.

  Privindu-l, îmi întipăresc în memorie profilul lui minunat. Ideea că s-ar putea să nu-l mai văd niciodată nu-mi dă pace. Se întoarce brusc, uitându-se la mine cu o expresie intensă.

  — În weekendul ăsta te muţi la Seattle. Dacă iei decizia corectă, pot să te văd duminică?

  Pare încurcat.

  — O să vedem. Poate, zic eu în şoaptă.

  Momentan, pare uşurat, dar pe urmă se încruntă.

  — E mai răcoare acum, n-ai nici o haină, ceva?

  — Nu.

  Clatină din cap iritat şi-şi scoate sacoul.

  — Uite. Nu vreau să răceşti.

  Îi arunc o ocheadă în timp ce-mi ţine haina desfăcută şi, îmbrăcându-mă, îmi aduc aminte de momentul de la el din birou când mi-am pus haina pe umeri – prima oară când l-am întâlnit – şi efectul pe care l-a avut asupra mea atunci. Nimic nu s-a schimbat; de fapt, e mai intens. Sacoul lui e cald, mult prea mare pentru mine, şi miroase a el… delicios.

  Maşina mea apare afară. Christian rămâne cu gura căscată.

  — Asta conduci tu?

  E oripilat. Îmi ia mâna şi mă scoate din hotel. Valetul coboară din maşină şi-mi întinde cheile, iar Christian îi dă un bacşiş cu un gest elegant.

  — Şi chestia asta poate fi condusă pe drumurile publice? mă întreabă, aruncându-mi o căutătură cruntă.

  — Da.

  — Crezi că ajunge până la Seattle?

  — Da. O să ajungă.

  — În siguranţă?

  — Da, îi răspund exasperată. Bine, bine, e veche. Dar e a mea şi poate fi condusă pe drumurile publice. Tatăl meu vitreg mi-a cumpărat-o.

  — Oh, Anastasia, cred că ne putem descurca mai bine de-atât.

  — Ce vrei să spui?

  Deodată, înţeleg.

  — Doar n-ai să-mi cumperi acum o maşină.

  Se uită cu asprime la mine, cu maxilarele încleştate.

  — Mai vedem, spune el printre dinţi.

  Se strâmbă când deschide portiera pentru a mă ajuta să mă urc la volan. Mă descalţ şi cobor geamul. Se uită fix la mine, cu o expresie de nepătruns şi ochii întunecaţi.

  — Ai grijă la drum, spune el liniştit.

  — Rămâi cu bine, Christian.

  Am vocea gâtuită de emoţie – Dumnezeule, doar n-o să plâng acum. Îi adresez un mic zâmbet.

  Plec cu maşina şi simt cum o gheară îmi strânge pieptul – lacrimile încep să curgă şi îmi înghit un suspin. Curând lacrimile îmi curg şiroaie pe faţă şi chiar că nu pricep de ce plâng. Mi-am susţinut punctul de vedere. El mi-a explicat totul. A fost clar. Mă vrea, dar adevărul e că am nevoie de mai mult. Am nevoie ca el să mă vrea aşa cum îl vreau şi cum am eu nevoie de el şi, în adâncul sufletului, ştiu că nu e posibil. Sunt pur şi simplu copleşită.

  Nu ştiu ce să cred despre el cu adevărat. Dacă fac lucrul ăsta… o să fie iubitul meu? O să pot să-l prezint prietenilor mei? Să ieşim Împreună în oraş, la un bar, la un cinematograf sau chiar la bowling? Adevărul e că nu cred că se va putea. N-o să mă lase să-l ating şi nici să dorm cu el. Ştiu că n-am avut parte de aceste lucruri în trecut, dar le vreau în viitor. Iar ăsta nu e viitorul pe care-l are în vedere.

  Şi ce se întâmplă dacă spun da, iar peste trei luni el zice că nu, că s-a săturat să tot încerce să mă transforme în ceva ce nu sunt? Cum m-aş simţi? Voi fi investit emoţional trei luni, făcând lucruri pe care nu sunt sigură că vreau să le fac. Şi dacă după aceea el spune nu, contractul s-a încheiat, cum aş putea să suport respingerea? Poate că cel mai bine e să mă retrag acum, cu puţina stimă de sine care mi-a rămas intactă.

  Dar ideea de a nu-l mai vedea deloc e chinuitoare. Cum de mi-a intrat pe sub piele atât de repede? Nu poate fi vorba doar despre sex… nu? îmi şterg lacrimile. Nu vreau să-mi examinez sentimentele pe care le am pentru el. Sunt înspăimântată de ce-aş putea descoperi. Ce mă fac?

  Parchez în faţa duplexului nostru. Nici o lumină aprinsă. Kate a ieşit probabil în oraş. Mă simt uşurată. Nu vreau să mă prindă c-am plâns iar. În timp ce mă dezbrac, trezesc din somn maşinăria malefică şi iată că în căsuţa poştală mă aşteaptă un mesaj de la Christian.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Seara asta

  Data: 25 mai 2011, 22.01

  Către: Anastasia Steele

  Nu înţeleg de ce-ai fugit în seara asta. Sper sincer că am răspuns mulţumitor la toate întrebările tale. Ştiu că ţi-am dat multe lucruri la care să te gândeşti şi sper din toată inima că te vei gândi cu seriozitate la propunerea mea. Chiar vreau să facem asta să funcţioneze. O vom lua cu binişorul.

  Ai încredere în mine.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  E-mailul lui mă face să plâng şi mai tare. Nu sunt o achiziţie. Citind ce scrie acolo, aş putea foarte bine să-mi închipui că asta sunt. Nu-i răspund. Pur şi simplu, nu ştiu ce să-i spun. Mă bag repede în pijamale şi mă înfăşor cu sacoul lui, după care mă culc în pat. Cum stau şi mă uit la întuneric, mă gândesc la toate ocaziile în care m-a avertizat să mă ţin departe.

  Anastasia, trebuie să te ţii departe de mine. Nu sunt bărbatul potrivit pentru tine.

  Eu nu servesc chestia cu prietenele.

  Nu sunt genul de bărbat cu inimioare şi floricele.

  Eu nu fac dragoste.

  Asta e tot ce ştiu.

  Şi, cum stau şi plâng pe înfundate în pernă, mă agăţ de această ultimă idee. Asta e tot ce ştiu, şi pentru mine. Poate că împreună vom putea să schiţăm un nou curs.

  Capitolul 14

  Christian stă deasupra mea, ţinând în mână o cravaşă din piele împletită. Poartă nişte blugi Levis vechi, decoloraţi şi rupţi, şi nimic altceva. Răsuceşte lent cravaşa în palmă, în timp ce se uită la mine. Zâmbeşte triumfător. Nu mă pot mişca. Sunt goală şi încătuşată, întinsă pe spate pe patul cu baldachin, cu picioarele şi mâinile desfăcute. Se apleacă şi îmi plimbă vârful cravaşei începând de la frunte şi continuând pe lungimea nasului, ca să simt mirosul pielii tăbăcite, şi apoi peste buzele depărtate. Îmi împinge vârful în gură ca să simt gustul pielii fine.

  — Suge-o, îmi porunceşte, cu o voce blândă.

  Mă supun şi încep să sug.

  — Destul! se răsteşte el.

  Tresar din nou când îmi scoate cravaşa din gură, apoi coboară cu ea sub bărbie, pe gât în jos, până la adâncitura de la baza gâtului. O roteşte lent acolo, după care îşi continuă traseul în josul trupului meu, de-a lungul sternului, între sâni, peste tors şi până la buric. Gâfâi, mă zvârcolesc, trag de legăturile care-mi muşcă din încheieturi şi glezne. El răsuceşte vârful cravaşei în jurul buricului, continuându-şi drumul, prin părul meu pubian până la clitoris. Mişcă instrumentul de tortură şi-mi loveşte brusc acel punct dulce, iar eu îmi dau drumul, glorios, urlându-mi uşurarea.

  Mă trezesc brusc, cu respiraţia întretăiată, udă leoarcă de transpiraţie şi resimt undele de şoc de după orgasm. Doamne-Dumnezeule! Sunt complet dezorientată. Ce mama naibii s-a întâmplat? Sunt singură în dormitor. Cum? De ce? Mă ridic iute în capul oaselor, şocată… uau! E dimineaţă. Mă uit la ceasul deşteptător – e opt. Îmi prind faţa în palme. Nu ştiam că pot să visez sex. A fost de la ceva ce-am mâncat? Poate că stridiile şi cercetările făcute pe internet s-au manifestat prin acest vis erotic. E absolut tulburător. Habar n-aveam că pot să am orgasm în somn.

  Intru împleticindu-mă în bucătărie şi dau nas în nas cu Kate – par cam agitată.

  — Ana, te simţi bine? Arăţi ciudat. Aia de pe tine e haina lui Christian?

  — Sunt bine.

  Fir-ar să fie, trebuia să mă uit în oglindă. Evit privirea iscoditoare a ochilor ei verzi. Încă mă mai resimt de pe urma evenimentului matinal.

  — Da, a lui e.

  Kate se încruntă.

  — Ai dormit?

  — Nu prea bine.

  Iau ibricul. Am nevoie de un ceai.

  — Cum a fost cina?

  Uite-o cum începe.

  — Am mâncat stridii. După care a fost cod, aşa că aş zice că a fost o cină… pescărească8.

  — Îh… urăsc stridiile şi nu vreau să ştiu cum a fost mâncarea. Cum a fost Christian? Despre ce aţi vorbit?

  — A fost atent.

  Mă opresc. Ce pot să spun? Că analizele HIV i-au ieşit negative, e pasionat de interpretarea de roluri, vrea ca eu să-i ascult fără crâcnire toate poruncile, a rănit o parteneră pe care a legat-o de tavanul sălii lui pentru jocuri şi a vrut să mi-o tragă în salonul privat pe care-l rezervase. Ar fi ăsta un bun rezumat? încerc din răsputeri să-mi amintesc ceva ce să-i pot povesti din întâlnirea cu Christian.

  — Nu e de acord cu Wanda.

  — Dar cine e de acord, Ana? Vestea asta e răsuflată. De ce eşti aşa de ruşinoasă? Suntem prietene, ce naiba!

  — Oh, Kate, am discutat o mulţime de lucruri. Ştii ce caz face el pe tema mâncării. Apropo, i-a plăcut rochia ta.

  Apa din ibric a fiert, aşa că-mi fac un ceai.

  — Vrei ceai? Vrei să te ascult la discursul pentru azi?

  — Da, te rog. Am lucrat la el astă-noapte, la Becca. Mă duc să-l iau. Şi, da, aş vrea nişte ceai.

  Kate iese în grabă din bucătărie. Pfiu, am reuşit s-o abat pe Katherine Kavanagh de la chestiunea principală. Tai câteva felii de pâine şi le arunc în toaster. Roşesc când îmi amintesc de visul intens pe care l-am avut. Ce naiba a fost asta?

  Noaptea trecută mi-a fost greu să adorm. Capul îmi vâjâia de atâtea şi-atâtea opţiuni. Tare derutată mai sunt. Ideea lui Christian de relaţie seamănă mai mult cu o ofertă de slujbă. Are stabilit un orar, o fişă a postului şi o procedură destul de severă de rezolvare a plângerilor. Nu aşa mi-am imaginat prima mea poveste de iubire – dar, desigur, Christian nu pierde timpul cu iubirea. Dacă îi spun că vreau mai mult, s-ar putea să zică nu… şi aş putea să pun în pericol şi ceea ce a oferit. Iar asta mă preocupă cel mai mult, pentru că nu vreau să-l pierd. Dar nu sunt sigură că am tăria să fiu supusa lui – În adâncul sufletului, ceea ce mă scârbeşte e povestea cu bastoanele şi bicele. Sunt laşă când e vorba despre chestii fizice şi fac tot ce-mi stă în putinţă să evit durerea. Mă gândesc la visul meu… aşa vor decurge lucrurile? Zeiţa mea intimă ţopăie ca o majoretă care agită pompoanele şi strigă „da” la mine.

  Kate se întoarce în bucătărie cu laptopul ei. Mă concentrez pe feliile de pâine şi ascult cu răbdare discursul pe care l-a pregătit pentru ceremonie.

  Sunt gata când soseşte Ray. Deschid uşa de la intrare, iar el stă pe verandă în costumul care-i vine ca naiba. Mă simt străbătută de un şuvoi cald de recunoştinţă şi dragoste pentru acest bărbat simplu şi-l iau în braţe cu o efuziune care nu-mi stă în fire. El e luat prin surprindere, chiar năucit.

  — Hei, Annie, şi eu sunt încântat să te văd, bâiguie el, îmbrăţişându-mă.

  Mă lasă jos şi-mi pune mâinile pe umeri, după care mă cercetează din creştet până-n tălpi, fruntea încreţindu-i-se:

  — Eşti bine, copil?

  — Fireşte că sunt, tată. Da' nu mai poate o fată să se bucure că-l vede pe bătrânul ei?

  Zâmbeşte, apoi vine după mine în living.

  — Arăţi bine, remarcă el.

  — Asta e rochia lui Kate.

  Arunc o privire la rochia din şifon gri, prinsă cu bretea pe după gât.

  El se încruntă.

  — Unde e Kate?

  — A plecat în campus. Are de ţinut un discurs, aşa că a trebuit să se ducă mai devreme.

  — N-ar trebui să ne grăbim?

  — Tată, avem o jumătate de oră la dispoziţie. Vrei nişte ceai? Şi între timp îmi povesteşti ce mai face toată lumea din Montesano. Cum a fost drumul cu maşina?

  Ray lasă maşina în parcarea campusului şi mergem odată cu şuvoiul de oameni – peste tot robe roşii şi negre care se îndreaptă spre sala de sport.

  — Succes, Annie. Pari teribil de agitată. Ai de făcut ceva?

  Fir-ar să fie!. Tocmai azi şi-a ales Ray să fie un bun observator!

  — Nu, tată. Doar că e ziua cea mare.

  Iar eu o să mă duc să-l văd.

  — Da, fetiţa mea o să-şi primească diploma. Sunt mândru de tine, Annie.

  — O… mulţumesc, tată.

  Doamne, cât îl iubesc pe omul ăsta!

  Sala de sport e aglomerată. Ray s-a dus să stea alături de ceilalţi părinţi şi de susţinători în rândurile de fotolii supraetajate, iar eu încerc să ajung la locul meu. Port roba neagră şi bereta, iar costumaţia asta mă face să mă simt protejată, anonimă. Încă nu e nimeni pe scenă, dar nu reuşesc să-mi domolesc nervozitatea. Inima-mi bubuie în piept şi abia dacă mai respir. E pe-aici, pe undeva. Mă întreb dacă nu cumva Kate vorbeşte cu el acum, poate interogându-l. Ajung la locul repartizat mie, printre colegii ale căror nume încep cu litera S. Sunt în rândul al doilea, care-mi conferă un plus de anonimat. Mă uit în spate şi-l zăresc pe Ray tocmai sus, la tribune. Îi fac semn cu mâna. Cu timiditate, îmi răspunde la fel. Mă aşez şi aştept.

  Sala se umple rapid, iar forfota creşte. Rândul de scaune din faţă se umple. În stânga şi în dreapta mea sunt două fete pe care nu le cunosc, de la altă facultate. E limpede că sunt bune prietene – vorbesc lângă mine cu entuziasm.

  Exact la ora unsprezece, rectorul apare din spatele scenei, urmat de cei trei prorectori şi apoi de profesorii principali, toţi gătiţi cu însemne şi veşminte negre şi roşii specifice rangului lor. Ne ridicăm şi aplaudăm corpul didactic. Unii profesori ne salută din cap sau cu o mişcare a mâinii, alţii par plictisiţi. Profesorul Collins, tutorele şi profesorul meu preferat, arată de parcă tocmai a căzut din pat – ca de obicei. Ultimii care ajung pe scenă sunt Kate şi Christian. Christian iese în evidenţă cu costumul lui gri făcut la comandă, şuviţele arămii scânteindu-i în luminile din sală. Pare cât se poate de serios şi de reţinut. Când se aşază, îşi desface sacoul la un rând şi îi zăresc cravata. Doamne!. E cravata aia! Îmi frec încheieturile printr-un gest reflex. Nu-mi pot dezlipi ochii de la el. Poartă acea cravată dinadins, fără îndoială. Gura mi strânge într-o expresie dură. Publicul se aşază şi se domolesc şi aplauzele.

  — Uită-te la el! îi şopteşte entuziasmată una dintre fetele de lângă mine prietenei sale.

  — Ce bine e tipul!

  Mă crispez. Sunt sigură că nu vorbesc despre profesorul Collins.

  — Trebuie să fie Christian Grey.

  — E neînsurat?

  Eu mă zbârlesc.

  — Nu cred, murmur.

  — Oh.

  Amândouă fetele se uită la mine surprinse.

  — Eu cred că e gay, spun cu glas scăzut.

  — Ce păcat, se vaită una dintre ele.

  În timp ce rectorul se ridică în picioare şi dă startul ceremoniei cu discursul său, îl văd pe Christian cum cercetează discret sala. Mă las cât mai jos în scaun, aducându-mi umerii în faţă şi încercând să mă fac cât mai puţin vizibilă. Eşuez lamentabil când, o secundă mai târziu, ochii lui mă descoperă. Se uită lung la mine, cu faţa impasibilă, inexpresivă. Mă foiesc stânjenită, hipnotizată de căutătura lui în timp ce roşeaţa mi se răspândeşte lent pe chip. Fără să vreau, îmi amintesc de visul meu matinal, iar muşchii din pântec mi se contractă într-un mod încântător. Trag cu forţă aer în piept. Umbra unui zâmbet îi străbate buzele. Închide ochii o clipă şi, când îi deschide, îşi reia expresia indiferentă. După ce aruncă o privire scurtă spre rector, priveşte drept înainte, concentrându-se pe emblema WSUV atârnată deasupra intrării. Nu-şi mai întoarce ochii spre mine. Rectorul continuă să sporovăiască, dar Christian nu se mai uită la mine. Priveşte pur şi simplu fix în faţă.

  De ce nu vrea să se uite la mine? Poate s-a răzgândit? Un val de nelinişte mă cuprinde. Poate că plecarea mea de aseară a însemnat şi pentru el sfârşitul. S-o fi plictisit să mă aştepte să iau o decizie. Oh, nu, poate c-am stricat totul. Îmi amintesc de e-mailul lui de azi-noapte. S-o fi supărat că nu i-am răspuns.

  Deodată, sala izbucneşte în aplauze când domnişoara Katherine Kavanagh urcă pe podium. Rectorul ia loc, iar Kate îşi aruncă în spate, cu un gest al capului, minunatul ei păr lung, aşezându-şi foile pe pupitru. Se mişcă tacticos, fără să se lase intimidată de cei o mie de oameni care o privesc. Zâmbeşte când e gata, se uită la mulţimea captivată şi se lansează în discurs cu elocvenţă. E stăpână pe sine şi are umor, iar fata de lângă mine izbucneşte în râs fără ezitare la prima ei glumă. Oh, Katherine Kavanagh, ştii să rosteşti o replică bună. Tare mândră sunt de ea în acel moment şi mai uit de gândurile legate de Christian. Cu toate că i-am mai auzit discursul, îl ascult cu atenţie. Stăpâneşte sala şi face cu publicul ce vrea.

  Tema aleasă este: „Ce urmează după colegiu?” Ei da, într-adevăr, ce urmează? Christian o urmăreşte pe Kate, cu sprâncenele ridicate – de surprindere, cred. Da, putea să fie Kate cea care să-i ia atunci interviul. Şi poate că ei i-ar fi făcut acum propuneri indecente. Frumoasa Kate şi frumosul Christian, împreună. Aş putea să fiu ca fetele de lângă mine, admirându-l de la distanţă. Ştiu că prietena mea nu i-ar fi dat nici cea mai mică atenţie. Cum i-a zis deunăzi? Înfiorător. Gândul unei confruntări între Kate şi Christian mă stânjeneşte. Trebuie să spun că nu ştiu pe care dintre ei aş paria.

  Kate îşi încheie discursul cu o întorsătură măiastră de frază şi, spontan, toată lumea se ridică în picioare, aplaudând şi aclamând, acestea fiind primele ei ovaţii publice. Mă uit la ea şi îmi strig entuziasmul, iar ea îmi răspunde cu un zâmbet larg. Bravo, Kate. Se aşază, odată cu publicul, iar rectorul se ridică şi-l prezintă pe Christian…

  Dumnezeule, Christian o să ţină un discurs. Rectorul face o referire scurtă la realizările lui Christian: CEO al propriei companii de mare succes, un om care s-a realizat prin propriile mijloace.

  —… şi, de asemenea, unul dintre sponsorii principali ai universităţii noastre. Să-i urăm bun venit domnului Christian Grey.

  Rectorul îi scutură călduros mâna lui Christian şi se aude un ropot de aplauze politicoase. Îmi simt inima-n gât. Se apropie de pupitru şi trece în revistă sala. Pare atât de încrezător stând acolo în faţa noastră, aşa cum a fost şi Kate înaintea lui. Cele două fete de lângă mine se apleacă vrăjite. De fapt cred că majoritatea persoanelor de sex feminin din public se trag mai aproape, ca şi câţiva dintre bărbaţi. Începe să vorbească, cu o voce caldă, măsurată şi hipnotizantă.

  — Sunt profund recunoscător şi mişcat de marea cinste pe care conducerea universităţii mi-a acordat-o astăzi. Îmi oferă rarul prilej de a vorbi despre activitatea impresionantă a Facultăţii de Ştiinţe Ecologice din cadrul universităţii. Scopul nostru este să dezvoltăm metode agricole viabile şi sustenabile ecologic pentru ţările lumii a treia. Iar ţelul suprem este să ajutăm la eradicarea foametei şi a sărăciei pe tot cuprinsul globului. Peste un miliard de oameni, mai ales din Africa sub-sahariană, Asia de Sud şi America Latină, trăiesc într-o sărăcie cumplită. Disfuncţionalităţile de natură agricolă abundă în aceste părţi ale lumii, iar consecinţa este distrugerea ecologică şi socială. Ştiu din proprie experienţă ce înseamnă să suferi de foame. Această călătorie are pentru mine un caracter foarte personal…

  Simt că-mi cade falca până la podea. Ce? Christian a suferit cândva de foame. Incredibil! Păi asta explică multe. Şi îmi amintesc interviul; omul ăsta chiar vrea să hrănească lumea. Îmi frământ cu disperare creierii ca să-mi amintesc ce-a scris Kate în articol. Adoptat la vârsta de patru ani, cred. Nu-mi pot imagina că Grace l-a ţinut nemâncat, aşa că trebuie să se fi întâmplat înainte de asta, în fragedă pruncie. Înghit în sec, iar inima mi se strânge când mintea mea evocă imaginea unui copilaş înfometat, cu ochii cenuşii. Oh, nu. Ce fel de viaţă a dus Înainte să fi fost salvat de soţii Grey?

  Sunt cuprinsă de revoltă. Bietul, nenorocitul, perversul şi filantropul Christian – deşi sunt sigură că el nu s-ar vedea pe sine astfel şi ar respinge orice încercare de compasiune sau de milă. Brusc, toată lumea izbucneşte în aplauze şi se ridică. Mă ridic şi eu, cu toate că nu i-am auzit jumătate din discurs. Omul ăsta face toate faptele astea bune, conduce o companie uriaşă şi, în acelaşi timp, mă vânează şi pe mine. E copleşitor. Îmi amintesc de frânturile de conversaţie pe care le-a avut despre Darfur… totul se leagă. Mâncare.

  Zâmbeşte scurt la aplauzele călduroase – până şi Kate îl aplaudă – apoi îşi reia locul pe scaun. Nu se uită în direcţia mea, iar eu mă simt debusolată încercând să asimilez noile informaţii despre el.

  Unul dintre prorectori se ridică şi începe lungul şi anevoiosul proces de înmânare a diplomelor. Sunt peste patru sute de înmânat şi durează puţin peste o oră până îmi aud numele. Îmi fac drum către scenă între cele două fete care continuă să chicotească. Christian priveşte în jos către mine, cu o privire caldă, dar reţinută.

  — Felicitări, domnişoară Steele, spune el în timp ce îmi scutură mâna, strângând-o uşurel.

  Simt electricitatea pielii sale lipite de a mea.

  — Ai vreo problemă cu laptopul?

  Mă încrunt în timp ce el îmi înmânează diploma.

  — Nu.

  — Atunci, îmi ignori e-mailurile?

  — Nu l-am văzut decât pe cel referitor la achiziţii.

  Se uită întrebător la mine.

  — Mai târziu, spune el, şi trebuie să mă mişc pentru că ţin coada în loc.

  Mă întorc la locul meu. E-mailurile? Probabil c-a trimis încă unul. Oare ce scria în el?

  Mai durează o oră până la încheierea ceremoniei. Parcă nu se mai termină. În sfârşit, rectorul îi duce pe membrii corpului profesoral în afara scenei, însoţiţi de alte ropote de aplauze, precedaţi de Christian şi Kate. Christian nu se uită la mine, cu toate că încerc să-i impun mental s-o facă. Zeiţa mea intimă nu e deloc încântată.

  În timp ce aştept ca rândul nostru să se împrăştie, Kate mă strigă. Vine spre mine din spatele scenei.

  — Christian vrea să vorbească cu tine, strigă ea.

  Cele două fete care se află acum lângă mine se întorc şi mă privesc uimite.

  — El m-a trimis aici, continuă ea.

  Oh…

  — Ai avut un discurs nemaipomenit, Kate.

  — Nu-i aşa?

  Radiază.

  — Vii? Ştii ce insistent e.

  Îşi dă ochii peste cap, iar eu zâmbesc cu gura până la urechi.

  — Habar n-ai tu.

  Nu pot să-l las singur pe Ray prea mult timp. Mă uit la el şi ţin ridicate cinci degete ca să-i dau de înţeles „cinci minute”. Dă din cap aprobator, arătându-mi şi semnul de OK, iar eu o urmez pe Kate pe coridorul din spatele scenei. Christian vorbeşte cu rectorul şi doi profesori. Când mă vede, ridică privirea.

  — Domnilor, vă rog să mă scuzaţi, îl aud murmurând.

  Vine spre mine şi zâmbeşte scurt către Kate.

  — Mulţumesc, spune el şi, înainte ca ea să-i poată răspunde, mă ia de cot şi mă duce în ceea ce pare a fi un vestiar pentru bărbaţi. Se uită să se asigure că nu e nimeni acolo, după care încuie uşa.

  Dumnezeule, ce-o avea de gând? Clipesc la el când se întoarce spre mine.

  — De ce nu mi-ai răspuns la e-mailuri? Sau să-mi trimiţi măcar un SMS?

  Mă priveşte cu asprime, iar eu sunt la strâmtoare.

  — Azi nu mi-am verificat mesajele.

  La naiba, oare-o fi încercat să sune? încerc tehnica de distragere a atenţiei care-mi funcţionează atât de bine cu Kate.

  — A fost un discurs excelent.

  — Mulţumesc.

  — Am înţeles de ce ai problema aia cu mâncarea, îşi plimbă mâna prin păr, exasperat.

  — Anastasia, nu vreau să vorbim despre asta acum. Închide ochii şi pare îndurerat.

  — Mi-am făcut griji pentru tine.

  — Griji? De ce?

  — Pentru că ai plecat acasă în acea capcană a morţii pe care o numeşti maşină.

  — Ce? Nu e o capcană a morţii. E foarte bună. José mă ajută şi-i face mereu reviziile.

  — José, fotograful?

  Ochii lui Christian se îngustează, iar faţa îi îngheaţă. Of, la naiba!

  — Da, pentru că broscuţa a fost a mamei lui.

  — Da, şi probabil a mamei şi a bunicii acesteia.

  — O conduc de trei ani. Îmi pare rău c-ai fost îngrijorat. De ce n-ai sunat?

  Dumnezeule, reacţionează complet disproporţionat. Trage adânc aer în piept.

  — Anastasia, am nevoie de un răspuns de la tine. Această aşteptare mă scoate din minţi.

  — Christian, uite… l-am lăsat singur pe tatăl meu vitreg.

  — Mâine. Vreau un răspuns până mâine.

  — Bine. Mâine, o să-ţi spun atunci.

  Face un pas înapoi, mă priveşte calm, iar umerii i se relaxează.

  — Rămâi la cocktail? mă întreabă.

  — Nu ştiu ce vrea Ray să facă.

  — Tatăl tău vitreg? Mi-ar plăcea să-l cunosc.

  Oh, nu… de ce?

  — Nu sunt sigură că ar fi o idee bună.

  Christian descuie uşa, cu gura schimonosită într-o expresie sumbră.

  — Ţi-e ruşine cu mine?

  — Nu!

  E rândul meu să-mi exprim exasperarea. Să te prezint tatălui meu drept ce? „Iată-l pe bărbatul care m-a deflorat şi vrea să iniţiem o relaţie de tip BDSM?”

  — Văd că n-ai adidaşi în picioare.

  Christian îmi aruncă o căutătură cruntă, după care buzele i se ridică într-un zâmbet. Şi, în ciuda faptului că sunt furioasă pe el, involuntar simt că mi se aşterne pe faţă un zâmbet de răspuns.

  — E bine să ştii, Anastasia, că pot să alerg foarte repede. Spune-i că sunt prietenul tău.

  Deschide uşa şi ies afară. Îmi vâjâie capul. Rectorul, cei trei prorectori, patru profesori şi Kate se uită lung la mine când trec grăbită pe lângă ei. La naiba! Lăsându-l pe Christian cu profesorii, mă duc să-l caut pe Ray.

  Spune-i că sunt prietenul tău.

  Da, prietenie cu folos, mă mustră Vocea interioară. Ştiu, ştiu. Îmi alung gândul neplăcut. Cum aş putea să i-l prezint lui Ray? Sala e încă pe jumătate plină, iar Ray nu s-a mişcat de la locul lui. Mă vede, îmi face semn cu mâna şi începe să coboare.

  — Hei, Annie, felicitări. Mă cuprinde cu braţul.

  — Vrei să vii să bei ceva în cort?

  — Sigur. E ziua ta. Ia-o tu înainte.

  — Nu trebuie, dacă nu vrei.

  Te rog, spune nu…

  — Annie, am stat două ore şi-am ascultat tot felul de baliverne. Simt nevoia să beau ceva.

  Îl iau la braţ şi ieşim odată cu mulţimea în căldura începutului de după-amiază. Trecem de coada pentru fotografiile oficiale.

  — Oh, bine că mi-am adus aminte.

  Ray scoate din buzunar un aparat foto digital.

  — Vreau să-ţi fac o poză pentru album, Annie.

  Îmi dau ochii peste cap spre el în timp ce-mi face o poză.

  — Pot să scot bereta şi roba acum? Mă simt ca o tâmpiţică.

  Păi, chiar arăţi ca o tâmpiţică… Vocea mea interioară atinge culmi ale sarcasmului. Va să zică, ai de gând să i-l prezinţi pe Ray bărbatului cu care ţi-o tragi? Se uită crunt la mine pe deasupra ochelarilor în formă de aripioară. O să fie tare mândru. Doamne, uneori chiar o urăsc.

  Cortul amenajat e imens şi aglomerat – studenţi, părinţi, profesori şi prieteni, toţi sporovăind fericiţi. Ray îmi întinde un pahar de şampanie sau de vin spumos ieftin, bănuiesc. Nu e rece şi are gust dulce. Gândurile mi se îndreaptă spre Christian… n-o să-i placă deloc chestia asta.

  — Ana!

  Mă întorc şi Ethan Kavanagh mă ia în braţe. Mă răsuceşte pe loc, fără să mă facă să vărs vinul – o performanţă.

  — Felicitări!

  Se uită radios la mine, cu ochii scânteietori.

  Ce surpriză. Părul lui blond murdar e nearanjat şi sexy. E la fel de frumos ca sora lui, Kate. Aerul de familie e izbitor.

  — Uau… Ethan! Ce mă bucur să te văd. Tată, el e Ethan, fratele lui Kate. Ethan, el e tatăl meu, Ray Steele.

  Îşi strâng mâinile, tatăl meu evaluându-l calm din priviri pe domnul Kavanagh.

  — Când te-ai întors din Europa? întreb.

  — M-am întors de o săptămână, dar am vrut să-i fac o surpriză surioarei mele, spune el pe un ton conspirativ.

  — Ce drăguţ, zic eu, zâmbind.

  — E şefa de promoţie, nu puteam să ratez asta.

  Pare teribil de mândru de sora lui.

  — A ţinut un discurs minunat.

  — Într-adevăr, admite şi Ray.

  Ethan mă ţine cu braţul pe după mijloc când ridic privirea direct în ochii cenuşii, îngheţaţi ai lui Christian Grey. Kate e lângă el.

  — Bună, Ray.

  Kate îl sărută pe Ray pe amândoi obrajii, făcându-l să roşească. L-ai cunoscut pe prietenul Anei? Christian Grey.

  La dracu', la dracu', la dracu'… Kate! Aoleu! Simt că mi se scurge tot sângele din cap.

  — Domnule Steele, încântat să vă cunosc, spune Christian cu eleganţă, cu căldură şi deloc încurcat de prezentarea lui Kate.

  Întinde mâna, pe care Ray, spre lauda lui, o ia, fără să trădeze nici pic din surprinderea uriaşă care l-a cuprins.

  Mulţumesc foarte mult, Katherine Kavanagh, spumeg eu. Cred că Vocea mea interioară a leşinat.

  — Domnule Grey, murmură Ray, cu o expresie indescifrabilă, exceptând poate privirea uşor mirată a ochilor săi mari şi căprui.

  Aceştia alunecă înspre faţa mea cu o expresie care parcă zice: „Când aveai de gând să-mi dai vestea asta?” îmi muşc buza.

  — Iar el este fratele meu, Ethan Kavanagh, îi spune Kate lui Christian.

  Christian îşi întoarce privirea de gheaţă spre Ethan, care a rămas cu braţul pe după mijlocul meu.

  — Domnule Kavanagh.

  Cei doi îşi strâng mâinile. Christian îmi întinde braţul.

  — Ana, iubito, murmură el şi alintul mă face să mor un pic.

  Mă desprind de lângă Ethan, în vreme ce Christian îi adresează un zâmbet de gheaţă, şi îmi iau locul lângă el. Kate îmi zâmbeşte larg. Ştie exact ce face, şireata de ea!

  — Ethan, mama şi tata voiau să vorbească cu noi.

  Kate îl trage după ea pe Ethan.

  — Şi, ia ziceţi, măi copii, de când vă cunoaşteţi?

  Ray se uită impasibil când la Christian, când la mine.

  Facultatea vorbirii m-a părăsit. Vreau să mă înghită pământul. Christian îşi pune braţul pe după mine, degetul lui mare dezmierdându-mi spatele gol, înainte ca mâna lui să-mi prindă umărul.

  — De vreo două săptămâni, spune el, fără ezitări. Ne-am cunoscut când Anastasia a venit să-mi ia un interviu pentru ziarul studenţesc.

  — Nu ştiam că lucrezi la ziarul studenţesc, Ana.

  Vocea lui Ray sună ca o mustrare domoală, trădându-i iritarea. La naiba!

  — Kate era bolnavă, murmur eu.

  E tot ce reuşesc să zic.

  — Minunat discurs ai susţinut, domnule Grey.

  — Vă mulţumesc, domnule. Înţeleg că sunteţi un pescar pasionat.

  Ray ridică din sprâncene şi zâmbeşte – un zâmbet rar, sincer, marca Ray Steele autentic – şi uite-aşa încep să discute despre pescuit. De fapt, curând mă simt în plus. Deja l-a fermecat pe tata, îl are la degetul lui mic… cum ţi-a făcut şi ţie, mă admonestează Vocea interioară. Puterea lui n-are limite. Mă scuz şi mă duc să o caut pe Kate.

  Stă de vorbă cu părinţii ei, care sunt încântători ca întotdeauna şi mă întâmpină cu căldură. Facem schimbul obligatoriu de amabilităţi, în special legat de apropiata lor vacanţă în Barbados şi de apropiata noastră mutare.

  — Kate, cum ai putut să mă trădezi faţă de Ray? şuier eu cu primul prilej când ştiu că nu sunt auzită.

  — Pentru că eram sigură că n-ai s-o faci niciodată şi voiam să-l ajut pe Christian în problemele lui cu implicarea pe termen lung.

  Kate se uită la mine cu candoare.

  Mă încrunt la ea. Eu sunt aia care nu vrea să se implice, prostuţo!

  — Pare trčs cool în privinţa asta, Ana. Nu te mai agita. Uită-te la el acum – Christian nu-şi poate dezlipi privirea de tine.

  Privesc în direcţia lor şi văd că amândoi, Ray şi Christian, se uită la mine.

  — Stă cu ochii pe tine ca un şoim.

  — Mă duc să-l salvez pe Ray sau pe Christian. Habar n-am pe care dintre ei. Şi încă n-am terminat discuţia pe subiectul ăsta, Katherine Kavanagh! îi mai zic, aruncându-i o uitătură cruntă.

  — Ana, ţi-am făcut un serviciu! strigă Kate după mine.

  — Bună, le spun amândurora când ajung la ei.

  Par să fie OK. Christian e încântat de o glumă doar de el ştiută, iar tata pare incredibil de relaxat, ţinând cont de faptul că el se află într-o situaţie „socială”. Oare ce-or mai fi discutat în afară de pescuit?

  — Ana, unde sunt toaletele?

  — Ieşi din cort prin faţă şi după aia la stânga.

  — Vin imediat. Vă las un pic singuri, copii.

  Ray iese din cort. Eu mă uit neliniştită la Christian. Ne oprim o clipă când un fotograf ne face o poză.

  — Vă mulţumesc, domnule Grey.

  Fotograful se grăbeşte să plece, iar eu clipesc de la lumina bliţului.

  — Va să zică, l-ai fermecat şi pe taică-meu.

  — Şi pe?

  Christian ridică dintr-o sprânceană în chip de întrebare. Roşesc, îmi mângâie obrazul cu degetele.

  — Oh, aş vrea să ştiu la ce te-ai gândit, Anastasia, şopteşte el prinzându-mi bărbia şi ridicându-mi capul astfel încât ne uităm cu intensitate unul în ochii celuilalt.

  Am respiraţia întretăiată. Cum poate să aibă un asemenea efect asupra mea, chiar şi în cortul ăsta plin de lume?

  — Chiar în clipa asta, mă gândesc: Frumoasă cravată, zic eu şoptit.

  El chicoteşte.

  — De curând, a devenit preferata mea.

  Mă fac stacojie la faţă.

  — Arăţi adorabil, Anastasia. Rochia asta ţi se potriveşte şi îmi dă posibilitatea să-ţi mângâi spatele, să-ţi mângâi pielea frumoasă.

  Deodată, am senzaţia că suntem singuri în încăpere. Doar noi doi. Întregul meu trup prinde viaţă, fiecare terminaţie nervoasă cântând încetişor, iar câmpul electric dintre noi mă atrage spre el.

  — Ştii c-o să fie bine, nu-i aşa, iubito? şopteşte, închid ochii şi măruntaiele mele se destind şi se topesc.

  — Dar eu vreau mai mult, murmur.

  — Mai mult? Se uită la mine nedumerit, privirea întunecându-i-se.

  Încuviinţez din cap şi înghit în sec. Acum, ştie.

  — Mai mult, repetă el încet.

  Testează cuvintele – nişte cuvinte scurte şi simple, dar atât de pline de promisiuni. Degetul lui mare se plimbă pe buza mea de jos.

  — Vrei inimioare şi flori.

  Încuviinţez din nou. Se uită la mine clipind şi văd cum în ochii lui se reflectă o luptă interioară.

  — Anastasia, zice el cu voce blândă. Pentru mine, nu e un lucru pe care să-l cunosc.

  — Nici pentru mine.

  Zâmbeşte uşor.

  — Nu ştii prea multe, murmură.

  — Iar tu ştii toate lucrurile anapoda.

  — Anapoda? Nu şi pentru mine.

  Clatină din cap. Pare atât de sincer.

  — Încearcă, şopteşte.

  O provocare, care mă pune la încercare. Lasă capul într-o parte ca să-mi arate zâmbetul lui uşor pieziş şi năucitor.

  Suspin şi mă simt ca Eva în Grădina Raiului, iar el este şarpele, aşa că nu pot să rezist.

  — OK, şoptesc.

  — Ce?

  I-am acaparat atenţia deplină, neîmpărţită cu nimeni. Înghit în sec.

  — OK, o să încerc.

  — Eşti de acord?

  E limpede că nu-i vine să creadă.

  — Mai trebuie discutate limitele acceptabile, dar da, o să încerc.

  Vocea abia mi se aude. Christian închide ochii şi mă îmbrăţişează.

  — Isuse, Ana, eşti atât de imprevizibilă. M-ai lăsat fără grai.

  Face un pas înapoi şi deodată Ray se întoarce, iar rumoarea din cort e tot mai mare – Îmi vâjâie capul. Nu suntem singuri. Fir-ar să fie! Tocmai am acceptat să fiu supusa lui. Christian îi zâmbeşte lui Ray şi ochii lui dansează de bucurie.

  — Annie, n-ar trebui să mergem la masă undeva?

  — OK.

  Clipesc către Ray, încercând să-mi regăsesc echilibrul. Ce-ai făcut? ţipă Vocea interioară la mine. Zeiţa mea intimă execută salturi pe spate cu o dexteritate demnă de o gimnastă olimpică din Rusia.

  — Vrei să vii cu noi, Christian? întreabă Ray.

  Christian! Ridic privirea spre el, implorându-l să refuze. Am nevoie de un răgaz de gândire… ce naiba am făcut?

  — Vă mulţumesc, domnule Steele, dar am alte planuri. A fost o mare plăcere să vă cunosc, domnule.

  — Aşijderea, răspunde Ray. Să ai grijă de fetiţa mea.

  — Oh, sunt hotărât să fac asta.

  Cei doi îşi strâng mâinile. Simt că mi-e rău. Ray nu are habar cum o să aibă grijă Christian de mine. Christian îmi ia mâna şi mi-o duce la buze, sărutându-mi degetele cu tandreţe, fără să-şi dezlipească de mine ochii mistuitori.

  — Pe mai târziu, domnişoară Steele, rosteşte el răguşit, pe un ton plin de promisiuni.

  Gândul îmi face pântecele să se înfioare. Ia stai aşa… mai târziu?

  Ray mă ia de cot şi mă duce spre ieşire.

  — Pare un tânăr zdravăn. Şi înstărit, pe deasupra. Puteai să alegi mult mai rău, Annie. Deşi nu ştiu de ce-a trebuit să aud despre el de la Katherine… mă dojeneşte.

  Ridic din umeri în chip de scuză.

  — Păi, orice bărbat căruia îi place şi se pricepe la pescuitul la muscă e OK pentru mine.

  Doamne-Dumnezeule… Ray aprobă din cap. Dacă ar şti…

  Ray mă aduce acasă la lăsarea serii.

  — S-o suni pe maică-ta, îmi zice.

  — Am s-o sun. Mulţumesc c-ai venit, tată.

  — Pentru nimic în lume n-aş fi lipsit, Annie. Mă faci să fiu tare mândru de tine.

  Oh, nu. N-am de gând să cad în sentimentalisme. Simt că mi se adună un nod în gât şi-l îmbrăţişez cât pot de tare. El mă cuprinde cu braţele, uluit, şi nu mă mai pot abţine – Îmi dau lacrimile.

  — Hei, Annie, scumpa mea, mă linişteşte el. O zi mare pentru tine… nu? Vrei să vin să-ţi fac un ceai?

  Râd, în ciuda lacrimilor. După părerea lui Ray, ceaiul e întotdeauna răspunsul. Îmi amintesc cum se plângea mama de el, zicând că atunci când era vorba despre ceai şi despre compasiune, el se pricepea întotdeauna la ceai, dar nu şi la compasiune.

  — Nu, tată, sunt bine. M-am bucurat tare mult să te văd. O să-ţi fac o vizită de îndată ce mă mut la Seattle.

  — Succes la interviuri. Să-mi dai de ştire cum decurg.

  — Bineînţeles, tată.

  — Te iubesc, Annie.

  — Şi eu te iubesc, tată.

  Zâmbeşte, cu ochii lui căprui plin de căldură şi luminoşi, şi se urcă la volanul maşinii. Îi fac cu mâna la despărţire în timp ce dispare în lumina amurgului şi mă întorc apatică în apartament.

  Primul lucru pe care-l fac este să-mi verific telefonul. Trebuie pus la încărcat, aşa că iau încărcătorul şi-l bag în priză înainte să pot vedea ce mesaje am primit. Patru apeluri ratate, un mesaj vocal şi două SMS-uri. Trei apeluri ratate de la Christian… nici un mesaj. Un apel ratat de la José şi un mesaj vocal prin care-mi spune că-mi urează toate cele bune pentru absolvire.

  Deschid mesajele text.

  „Ai ajuns acasă cu bine?” „Sună-mă.”

  Ambele sunt de la Christian. De ce n-a sunat acasă? Mă duc în dormitor şi dau drumul la maşinăria malefică.

  De la: Christian Grey

  Subiect: în noaptea asta

  Data: 25 mai 2011, 23.58

  Către: Anastasia Steele

  Sper că ai ajuns cu bine acasă în maşina aia a ta. Dă-mi de ştire dacă eşti bine.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Dumnezeule… de ce şi-o fi făcut atâtea griji pentru broscuţa mea? M-a slujit cu credinţă trei ani, iar José a fost întotdeauna la îndemână când a fost nevoie de reparat ceva. Următorul e-mail al lui Christian e de astăzi.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Limite acceptabile

  Data: 26 mai 2011, 17.22

  Către: Anastasia Steele

  Ce lucru aş mai putea spune pe care să nu-l fi spus deja?

  Sunt bucuros să discutăm toate astea oricând.

  Astăzi ai arătat minunat.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Vreau să-l văd. Dau clic pe „Reply”.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Limite acceptabile

  Data: 26 mai 2011, 19.23

  Către: Christian Grey

  Aş putea să vin în seara asta să discutăm, dacă vrei.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Limite acceptabile

  Data: 26 mai 2011, 19.27

  Către: Anastasia Steele

  Vin la tine. Am vorbit serios când am spus că nu-mi place să ştiu că circuli cu maşina aia.

  Ajung la tine curând.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Băga-mi-aş picioarele!. Vine aici acum. Neapărat, trebuie să am gata pentru el un lucru – ediţia princeps din cărţile lui Thomas Hardy a rămas pe rafturile din living. Nu pot să le păstrez. Le învelesc în hârtie maro şi scriu pe ambalaj un citat din Tess, preluat din carte.

  „Sunt de acord cu condiţiile, Angel. Pentru că tu ştii mai bine care trebuie să-mi fie pedeapsa. Dar… dar nu o face mai grea decât pot să îndur!”

  Capitolul 15

  — Bună.

  Mă simt foarte încurcată când deschid uşa. Christian stă pe verandă în blugi şi geaca lui de piele.

  — Bună, zice el şi faţa i se luminează cu zâmbetul lui radios, îmi iau o clipă de răgaz ca să-i admir frumuseţea. Oh, Doamne, ce sexy e îmbrăcat în piele.

  — Intră.

  — Dacă-mi dai voie, spune el amuzat.

  Când intră, ţine la vedere o sticlă de şampanie.

  — M-am gândit să sărbătorim absolvirea ta. Nimic nu poate bate un Bollinger bun.

  — Interesantă alegere a cuvintelor, comentez eu sec.

  El rânjeşte.

  — Oh, îmi place că ai mereu replica la tine, Anastasia.

  — N-avem decât ceşti de ceai. Am împachetat toate paharele.

  — Ceşti de ceai? Nu mă deranjează.

  Mă duc în bucătărie. Sunt agitată, am fluturi în stomac, e ca şi cum aş avea în living o panteră sau un leu rapace şi cu totul Imprevizibil.

  — Vrei şi farfurioare?

  — Ceştile de ceai sunt de ajuns, Anastasia, strigă Christian din dormitor.

  Când mă întorc, îl găsesc uitându-se la pachetul de cărţi. Pun ceştile pe masă.

  — Alea-s pentru tine, murmur neliniştită.

  La naiba… să vezi ce scandal o să iasă.

  — Hmm, mi-am dat seama. Un citat cât se poate de potrivit.

  Indexul lui urmăreşte absent scrisul meu de mână.

  — Am crezut că era vorba de d'Urberville, nu de Angel. Ai ales brutalitatea.

  Îmi aruncă un zâmbet şiret.

  — Nu mă îndoiam c-o să găseşti ceva atât de adecvat.

  — E în acelaşi timp o rugăminte, şoptesc eu.

  De ce sunt atât de agitată? îmi simt gura uscată.

  — O rugăminte? Pentru mine, să mă port frumos cu tine?

  Dau din cap aprobator.

  — Am cumpărat astea pentru tine, spune el potolit, cu privirea impasibilă. O să mă port frumos cu tine dacă le accepţi.

  Înghit cu greutate.

  — Christian, nu pot să le accept, pur şi simplu e prea mult.

  — Vezi, despre asta vorbeam, mă sfidezi. Vreau să le păstrezi şi cu asta am încheiat discuţia. E foarte simplu. Nu trebuie să te gândeşti la asta. Ca supusă, ai fi pur şi simplu recunoscătoare pentru ele. Accepţi ce-ţi cumpăr pentru că mie-mi face plăcere ca tu să faci astfel.

  — Când mi le-ai cumpărat, nu eram o supusă, şoptesc.

  — Nu… dar ai acceptat, Anastasia. Expresia lui devine precaută.

  Oftez. N-am cum să câştig bătălia asta, aşa că trec la planul B.

  — Deci, sunt ale mele şi pot să fac ce vreau cu ele?

  Mă priveşte cu suspiciune, dar încuviinţează.

  — Da.

  — Atunci, aş vrea să le ofer unei organizaţii caritabile, una care activează în Darfur, dat fiind că asta pare să fie aproape de inima ta. După aceea ar putea să le scoată la licitaţie.

  — Dacă asta vrei să faci…

  Gura lui se strânge într-o expresie aspră. E dezamăgit.

  Roşesc.

  — O să mă gândesc la asta, murmur eu.

  Nu vreau să-l dezamăgesc, iar cuvintele lui îmi revin în minte. Vreau ca tu să vrei să mă satisfaci.

  — Nu te gândi, Anastasia. Nu la asta.

  Tonul lui e calm şi serios. Cum să nu mă gândesc? Poţi să pretinzi că eşti o maşină, ca alte lucruri aflate în proprietatea lui. Vocea mea interioară găseşte de cuviinţă să-şi facă o intrare nepotrivită. O ignor. Oh, n-am putea să dăm „caseta” înapoi? Atmosfera dintre noi e tensionată acum. Nu ştiu ce să fac. Mă uit în pământ. Cum fac să salvez situaţia?

  Christian aşază sticla de şampanie pe masă şi se postează în faţa mea. Mă prinde de bărbie şi-mi ridică încet capul. Se uită la mine intens, cu o privire gravă.

  — O să-ţi cumpăr o mulţime de lucruri, Anastasia. Obişnuieşte-te cu gândul. Îmi pot permite. Sunt un om foarte bogat.

  Se apleacă şi-mi depune pe buze un sărut scurt şi cast.

  — Te rog, zice şi îmi dă drumul.

  Ştoarfă, şuieră Vocea interioară.

  — Mă face să mă simt… ieftină, murmur.

  Christian îşi trece mâna prin păr, exasperat.

  — Nu trebuie. Analizezi prea mult, Anastasia. Nu-ţi aplica nu ştiu ce judecată morală bazându-te pe ceea ce ar putea crede alţii. Nu-ţi irosi energia. Asta e doar pentru că ai anumite rezerve faţă de acordul nostru. E cât se poate de firesc. Nu ştii în ce te bagi.

  Mă încrunt, încercând să-i prelucrez cuvintele.

  — Hei, încetează, îmi porunceşte el cu blândeţe, prinzându-mi iar bărbia cu degetele şi trăgând uşor de ea astfel încât dau drumul buzei dintre dinţi. Nimic la tine nu e „ieftin”, Anastasia. N-o să te las să gândeşti astfel. N-am făcut decât să-ţi cumpăr nişte cărţi vechi, despre care am crezut că ar putea să însemne ceva pentru tine, atât. Ia nişte şampanie.

  Ochii i se îmblânzesc, iar eu încerc să-i surâd.

  — Ei, aşa e mai bine, murmură el.

  Deschide sticla cu o mică pocnitură şi o mişcare exersată din încheieturi, astfel încât nu se varsă nici o picătură. Umple pe jumătate ceştile.

  — E roz, murmur, surprinsă.

  — Bollinger Grande Année Rosé 1999, o recoltă excelentă, spune el cu satisfacţie.

  — În ceşti de ceai.

  Rânjeşte.

  — În ceşti de ceai. Felicitări pentru diplomă, Anastasia.

  Ciocnim, iar el ia o gură, dar eu nu pot să nu mă gândesc că, de fapt, bem pentru capitularea mea.

  — Mulţumesc, murmur şi sorb puţin.

  Bineînţeles că e delicioasă.

  — Discutăm acum despre limitele acceptabile?

  El zâmbeşte, iar eu roşesc.

  — Mereu nerăbdătoare.

  Christian mă ia de mână şi mă duce la canapea, unde se aşază şi mă trage jos, alături de el.

  — Tatăl tău vitreg este un om foarte tăcut.

  Oh… deci nu discutăm despre limitele acceptabile. Eu voiam doar să scap de povestea asta, pentru că mă roade anxietatea.

  — Ai reuşit să-l faci să-ţi mănânce din palmă.

  Mă bosumflu.

  Christian râde încet.

  — Doar pentru că ştiu să pescuiesc.

  — De unde-ai ştiut că-i place pescuitul?

  — Tu mi-ai spus. Când am ieşit la cafea.

  — Oh… serios?

  Iau încă o înghiţitură. Uau, are memoria detaliilor.

  — Hmm… şampania asta chiar e bună. Ai gustat din vinul de la recepţie?

  Christian face o grimasă.

  — Da, groaznic.

  — M-am gândit la tine când l-am gustat. Cum ai ajuns să ştii atâtea lucruri despre vinuri?

  — Nu ştiu foarte multe lucruri, Anastasia, ştiu doar ce-mi place.

  Ochii îi lucesc, aproape ca argintul, iar eu roşesc şi mai tare.

  — Mai vrei? mă întreabă, referindu-se la şampanie.

  — Te rog.

  Christian se ridică graţios şi aduce sticla. Îmi umple ceaşca. Nu cumva vrea să mă ameţească? Mă uit la el cu suspiciune.

  — Casa asta arată cam pustie. Vă pregătiţi să vă mutaţi?

  — Mai mult sau mai puţin.

  — Mâine lucrezi?

  — Da, e ultima mea zi la Clayton's.

  — Te-aş ajuta la mutat, dar i-am promis surorii mele că o aştept la aeroport.

  Oh… asta e o veste.

  — Mia vine de la Paris sâmbătă dimineaţa foarte devreme. Eu mă întorc la Seattle mâine, dar am auzit că Elliot vă dă o mână de ajutor.

  — Da, Kate e foarte entuziasmată datorită acestui fapt.

  Christian se încruntă.

  — Da. Kate şi Elliot, cine ar fi crezut? murmură el şi, din cine ştie ce motiv, nu pare foarte încântat. Aşadar, ce ai de gând să faci în privinţa găsirii unui loc de muncă în Seattle?

  Când discutăm despre limitele alea? Ce planuri şi-a făcut?

  — Mă duc la vreo două interviuri pentru stagiatură.

  — Şi când aveai de gând să-mi spui asta? mă întreabă, arcuind o sprânceană.

  — Păăi… uite că-ţi zic acum.

  Mijeşte ochii.

  — Unde?

  Din cine ştie ce motiv, poate de teamă că şi-ar putea folosi influenţa, nu vreau să-i spun.

  — La două edituri.

  — Asta vrei tu să faci, să intri în lumea editorială? încuviinţez din cap cu precauţie.

  — Ei bine?

  Se uită la mine răbdător, aşteptând mai multe informaţii.

  — Ei bine, ce?

  — Nu fi obtuză, Anastasia, ce edituri? mă mustră el.

  — Păi, două mici, murmur eu.

  — Şi de ce nu vrei să ştiu?

  — Influenţă nepotrivită.

  Se încruntă.

  — Ei, acum tu eşti cel obtuz.

  Râde.

  — Obtuz? Eu? Doamne, cât poţi să mă provoci. Bea-ţi şampania şi hai să discutăm despre limitele alea.

  Scoate un alt print cu e-mailul meu şi cu lista. Omul ăsta umblă aşa, prin oraş, cu listele alea în buzunare? Cred că mai e una în sacoul care e la mine. La naiba, să am grijă să nu uit. Îmi golesc ceaşca. Îmi aruncă rapid o privire.

  — Mai vrei?

  — Te rog.

  Mă fericeşte cu acel zâmbet infatuat al lui, ţine ridicată sticla de şampanie şi se opreşte.

  — Ia spune, ai mâncat ceva?

  Oh, nu… iar o luăm de la capăt?

  — Da. Am mâncat la prânz trei feluri, cu Ray.

  Îmi dau ochii peste cap. Şampania mă face îndrăzneaţă. Se apleacă înainte şi-mi prinde bărbia, privindu-mă cu intensitate în ochi.

  — Dacă te mai prind o dată că-ţi dai ochii peste cap la mine, te pun pe genunchii mei.

  Ce?

  — Oh, exclam şi-i văd dorinţa din ochi.

  — Oh, răspunde, imitându-mi tonul. Aşadar, să începem, Anastasia.

  Inima-mi bate să-mi spargă pieptul, iar fluturii mi-au evadat din stomac şi au ajuns în gâtul pe care îl simt cum se contractă. De ce mi-e aşa de cald?

  Îmi umple ceaşca şi o beau, practic, dintr-o sorbitură. Mai liniştită acum, mă uit fix la el.

  — Am toată atenţia ta acum?

  Dau din cap în semn că da.

  — Răspunde-mi.

  — Da… ai toată atenţia mea.

  — Bun; spune el cu un zâmbet atotştiutor. Deci, actele sexuale. Am făcut cele mai multe dintre astea.

  Mă dau mai aproape de el pe canapea ca să văd şi eu lista.

  ANEXA 3

  Limite acceptabile

  De discutat şi de convenit între părţi:

  Dacă Supusa consimte la:

  Masturbare Cunnilingus

  Felaţie Înghiţirea spermei

  Penetrare vaginală Fisting vaginal

  Penetrare anală Fisting anal

  — Ai zis că fără fisting. Altceva la care mai ai obiecţii? întreabă el încet.

  Înghit în sec.

  — Penetrarea anală nu e tocmai ceva care să mă încânte.

  — Sunt de acord cu fistingul, dar chiar aş insista pe partea anală, Anastasia. Însă vom aştepta pentru asta. Şi-apoi, nu e ceva în care să ne aruncăm pur şi simplu.

  Îmi adresează un zâmbet superior.

  — Fundul tău are nevoie de antrenament.

  — Antrenament? şoptesc eu.

  — Oh, da. Trebuie o pregătire atentă. Penetrarea anală poate fi extrem de plăcută, crede-mă. Dar, dacă o încercăm şi nu-ţi place, nu va trebui s-o repetăm.

  Rânjeşte către mine, iar eu clipesc. Crede c-o să-mi placă? De unde ştie că e plăcută?

  — Ai făcut asta? întreb în şoaptă.

  — Da.

  La naiba! Suspin.

  — Cu un bărbat?

  — Nu. N-am făcut niciodată sex cu un bărbat. Nu mă prinde.

  — Cu doamna Robinson?

  — Da.

  Fir-ar să fie… cum? Mă încrunt. Parcurge lista în continuare.

  — Şi… înghiţirea spermei. Păi, la asta ai deja o notă maximă. Roşesc, iar zeiţa mea intimă plescăie din buze, strălucind de mândrie.

  — Aşadar, zice, cu un rânjet. E OK cu înghiţirea spermei?

  Încuviinţez din cap, fără să fiu în stare să-l privesc în ochi, şi-mi golesc iar ceaşca.

  — Mai mult? mă întreabă.

  — Mai mult.

  Şi dintr-odată, în timp ce-mi umple ceaşca, îmi amintesc de conversaţia pe care am avut-o mai devreme. Oare la chestia aia se referă sau doar la şampanie?

  — Jucării sexuale? mă întreabă.

  Ridic din umeri, uitându-mă pe listă.

  Dacă Supusa consimte la folosirea:

  Vibratoarelor Dildourilor

  Dopurilor anale Alte jucării vaginale/anale

  — Dopuri anale? Fac ceea ce scrie pe ambalaj?

  Îmi strâmb nasul a dezgust.

  — Da, zâmbeşte el. Şi mă refer la penetrarea anală de mai sus. Antrenament.

  — Oh… şi ce mai conţine?

  — Mărgele, ouă… chestii de genul ăsta.

  — Ouă? întreb.

  Deja sunt alarmată.

  — Nu ouă adevărate.

  Râde în hohote, clătinând din cap.

  Îmi ţugui buzele la el.

  — Mă bucur că mă găseşti amuzantă, îi spun, fără să-mi pot ascunde sentimentele-rănite.

  Se opreşte din râs.

  — Îmi cer scuze, domnişoară Steele, iartă-mă, zice el, încercând să se arate chinuit de remuşcări, dar are în continuare o privire amuzată. Ai vreo problemă cu jucăriile?

  — Nu, răspund eu scurt.

  — Anastasia, mă linguşeşte el. Îmi pare rău, crede-mă. Nu vreau să râd de tine. N-am discutat niciodată lucrurile astea atât de amănunţit. Eşti foarte neexperimentată. Îmi cer scuze.

  Ochii lui sunt mari, cenuşii şi sinceri. Mă destind un pic şi mai iau o gură de şampanie.

  — Bun… bondage, spune el, revenind la listă.

  Examinez lista şi zeiţa mea intimă ţopăie ca un copil care aşteaptă îngheţata.

  Dacă Supusa consimte la:

  Bondage cu frânghie Bondage cu cătuşe din piele

  Bondage cu bandă adezivă Bondage cu alte mijloace

  Bondage cu cătuşe de mâini/cătuşe de picioare

  Christian ridică o sprânceană:

  — Ei bine?

  — E OK, şoptesc şi mă uit repede din nou la listă.

  Dacă Supusa consimte să fie imobilizată cu:

  Mâinile legate în faţă Gleznele legate

  Coatele legate Mâinile legate la spate

  Genunchii legaţi Încheieturile legate de glezne

  Legare de expandor Suspendare.

  Legarea de obiecte fixe, piese de mobilier etc.

  Consimte Supusa să fie legată la ochi?

  Consimte Supusa să fie legată la gură cu un căluş?

  — Am mai discutat despre suspendare. Şi n-am nimic împotrivă dacă vrei să o stabileşti ca limită dură. Oricum, necesită o durată mare de timp, iar eu nu pot să te am decât pentru perioade scurte. Altceva?

  — Să nu râzi de mine, dar ce e un expandor?

  — Promit să nu râd. Mi-am cerut scuze de două ori.

  Se uită urât la mine.

  — Să nu mă faci să-mi cer iar scuze, mă avertizează el.

  Iar eu mă fac mică şi cred că se vede asta de la distanţă… oh, cât c de autoritar.

  — Un expandor este o bară cu cătuşe pentru glezne şi/sau încheieturile mâinilor. E amuzantă.

  — OK… cât despre căluş – mă tem că n-am să mai pot şi respir.

  — Eu mi-aş face griji dacă n-ai putea să respiri. Nu vreau să te sufoc.

  — Şi cum voi rosti cuvintele de siguranţă dacă voi avea căluş?

  Face o pauză.

  — Mai întâi de toate, sper să nu fie nevoie să le foloseşti vreodată. Dar, dacă ai căluş la gură, vom folosi semnale manuale, spune el simplu.

  Mă uit la el şi clipesc. Însă dacă sunt legată şi imobilizată, cum o să fac asta? Creierul începe să mi se înceţoşeze… hmm, alcoolul

  — Chestia cu căluşul mă nelinişteşte.

  — OK, o să ţin cont.

  Mă uit fix la el, când încep să înţeleg.

  — Îţi place să-ţi legi supusele ca să nu te poată atinge?

  Se uită la mine cu ochii măriţi.

  — Ăsta-i unul dintre motive, recunoaşte el cu glas scăzut.

  — De-aia mi-ai legat mâinile?

  — Da.

  — Nu-ţi place să vorbeşti despre asta, murmur.

  — Nu, nu-mi place. Mai vrei o ceaşcă? Îţi dă curaj şi trebuie să ştiu ce părere ai despre durere.

  Fir-ar să fie… asta-i partea cea mai dificilă. Îmi umple din nou ceaşca şi sorb din ea.

  — Deci, care e atitudinea ta generală faţă de receptarea durerii?

  Christian se uită la mine, aşteptând.

  — Vezi că-ţi muşti buza, spune el sumbru.

  Mă opresc imediat, dar nu ştiu ce să răspund. Roşesc şi-mi cobor privirea.

  — Ai fost pedepsită fizic în copilărie?

  — Nu.

  — Deci, nu ai nici un fel de punct de referinţă?

  — Nu.

  — Nu e atât de rău cum ai putea să crezi. În chestia asta, imaginaţia este cel mai rău inamic, şopteşte el.

  — Chiar trebuie s-o faci?

  — Da.

  — De ce?

  — Face parte din ansamblu, Anastasia. Este ceea ce fac. Observ că eşti neliniştită. Hai să vedem metodele.

  Îmi arată lista. Vocea interioară fuge ţipând şi se ascunde după canapea.

  Bătaie cu palma la şezut Biciuire

  Bătaie cu padela Bătaie cu bastonul

  Muşcături Cleme de sfârcuri

  Cleme genitale Gheaţă

  Ceară fierbinte Alte tipuri/metode de provocare a suferinţei

  — Da, ai spus fără cleme genitale. În regulă. Bătaia cu bastonul doare cel mai tare.

  Mă albesc.

  — Putem să ajungem treptat la asta.

  — Sau să n-o facem deloc, şoptesc.

  — Asta face parte din contract, iubito, dar vom ajunge treptat la toate acestea. Anastasia, n-o să te împing prea departe.

  — Chestia asta cu pedepsirea mă îngrijorează cel mai mult.

  Am vocea foarte mică.

  — Păi, mă bucur că mi-ai zis. Deocamdată, scoatem de pe listă bătaia cu bastonul. Şi, pe măsură ce te vei acomoda cu toate celelalte, vom creşte intensitatea. O s-o luăm cu binişorul.

  Înghit în sec, iar el se apleacă înainte şi mă sărută pe buze.

  — Gata, n-a fost chiar aşa de rău, nu?

  Ridic din umeri şi simt cum inima mi-a ajuns din nou în gât.

  — Uite, vreau să mai discutăm un lucru şi pe urmă te duc în pat.

  — În pat?

  Clipesc cu repeziciune şi sângele începe să-mi pompeze prin trup, încălzindu-mi locuri despre care nici nu ştiam că există până de curând.

  — Haide, Anastasia, după ce-am vorbit despre toate astea, vreau să intrăm în noua săptămână făcând sex, chiar acum. Trebuie să fi avut şi asupra ta un oarecare efect.

  Mă foiesc. Zeiţa mea intimă gâfâie.

  — Vezi? Şi-apoi aş vrea să încerc ceva.

  — Ceva dureros?

  — Nu – încetează să mai vezi durere peste tot. În principal e vorba despre plăcere. Te-am făcut eu să suferi până acum?

  Roşesc.

  — Nu.

  — Ei, vezi? Uite, mai devreme, azi, spuneai că ai vrea mai mult, zice şi se opreşte, parcă nesigur dintr-odată.

  Of, Doamne… unde se îndreaptă discuţia asta?

  Mă prinde de mână.

  — În afara timpului în care eşti supusa mea, am putea încerca. Nu ştiu dacă o să meargă. Nu ştiu cum e să separi totul. S-ar putea să nu funcţioneze. Dar sunt dispus să încerc. Poate o noapte pe săptămână. Nu ştiu.

  Incredibil!. Rămân cu gura căscată, iar Vocea interioară e în stare de şoc. Christian Grey vrea mai mult! E dispus să încerce. Vocea interioară iţeşte capul de după canapea, având în continuare o expresie şocată pe faţa ei de harpie.

  — Am o singură condiţie.

  Se uită cu precauţie la chipul meu înmărmurit.

  — Care? întreb eu.

  Orice. Îţi dau orice.

  — Să ai amabilitatea să-mi accepţi cadoul de absolvire.

  — Oh.

  Şi, în adâncul sufletului, ştiu despre ce e vorba. Simt cum groaza ia naştere în pântecul meu.

  Mă priveşte, evaluându-mi reacţia.

  — Haide, murmură şi se ridică, trăgându-mă după el. Îşi dă sacoul jos, mi-l aşază peste umeri şi se îndreaptă spre uşă.

  Afară este parcată o maşină roşie tip hatchback, un Audi compact cu două uşi.

  — E pentru tine. Felicitări cu ocazia absolvirii, murmură, luându-mă în braţe şi sărutându-mă pe păr.

  Dumnezeule, mi-a cumpărat o maşină şi, după cum arată, e nou-nouţă… Destule probleme mi-au provocat şi cărţile. Mă uit la ea cu ochii goi, încercând cu disperare să-mi dau seama ce simt în privinţa asta. La un nivel sunt îngrozită, la altul, recunoscătoare, şocată că a făcut-o într-adevăr, dar starea predominantă este mânia. Da, sunt mânioasă, mai ales după tot ce i-am spus despre cărţi… dar pe de altă parte, el deja cumpărase maşina. Mă ia de mână şi mă conduce către această nouă achiziţie.

  — Anastasia, broscuţa aia a ta e veche şi, sincer, periculoasă. Nu mi-aş ierta-o niciodată dacă ţi s-ar întâmpla ceva când îmi vine atât de uşor să îndrept lucrurile…

  Ochii lui sunt aţintiţi asupra mea, dar pentru moment nu îmi vine să mă uit la el. Stau şi mă uit în tăcere la această nemaipomenită noutate roşu-aprins.

  — I-am vorbit despre asta tatălui tău vitreg. A fost întru totul de acord, murmură.

  Mă întorc şi mă uit urât la el, cu o expresie îngrozită.

  — Ai vorbit despre asta cu Ray? Cum ai putut să faci una ca asta?!

  Abia dacă reuşesc să rostesc cuvintele. Cum de-a îndrăznit?

  Bietul Ray. Mi-e rău, îmi vine să intru în pământ de ruşine pentru tatăl meu.

  — E un cadou, Anastasia. Nu poţi să zici pur şi simplu mulţumesc?

  — Dar ştii bine că e exagerat.

  — Nu, pentru mine nu este, nu pentru liniştea mea sufletească.

  Mă încrunt la el şi nu mai ştiu ce să zic. Pur şi simplu, nu pricepe!

  A avut bani toată viaţa lui. Bine, nu toată viaţa – nu şi în fragedă copilărie – şi concepţia mea despre lume se schimbă. Gândul mă aduce cu picioarele pe pământ şi atitudinea mea vizavi de maşină se înmoaie, astfel că ajung să mă simt vinovată pentru accesul meu de furie. Deşi greşit orientate, intenţiile lui sunt bune.

  — Sunt fericită că îmi împrumuţi maşina asta, ca şi laptopul.

  Oftează din greu.

  — În regulă. Cu titlu de împrumut. Pe termen nedeterminat.

  Se uită temător la mine.

  — Nu, nu nedeterminat, ci deocamdată. Mulţumesc.

  Se încruntă. Mă ridic pe vârfuri şi-l sărut pe obraz.

  — Mulţumesc pentru maşină, sir, spun eu pe un ton cât mai inocent cu putinţă.

  Mă înşfacă pe neaşteptate şi mă saltă, cu o mână ţinându-mă lipită de el, iar cu cealaltă apucându-mă de păr.

  — Eşti o femeie teribil de provocatoare, Ana Steele.

  Mă sărută pasional, folosindu-se de limbă ca să-mi despartă buzele cu forţa, fără milă.

  Sângele mi se aprinde de îndată şi îi răspund la sărut cu propria-mi pasiune. Îl vreau cu ardoare – În pofida maşinii, a cărţilor, a limitelor acceptabile… a bătăii cu bastonul… Îl vreau.

  — Am nevoie de tot calmul de care sunt în stare ca să nu ţi-o trag în clipa asta pe capota maşinii ăsteia, numai ca să-ţi demonstrez că eşti a mea, şi că dacă vreau să-ţi cumpăr o maşină, îţi cumpăr o maşină, fir-ar al naibii să fie! urlă el. Acum, hai să intrăm şi să te văd dezbrăcată.

  Mă sărută iute şi cu asprime.

  Mamă, ce supărat e! Mă apucă de mâini şi mă duce înapoi în apartament şi direct în dormitor… fără drept de apel. Vocea interioară s-a vârât iar în spatele canapelei, cu capul ascuns sub palme. Christian aprinde veioza şi se opreşte, uitându-se lung la mine.

  — Te rog, nu fi supărat pe mine, şoptesc.

  Are privirea impasibilă. Ochii lui sunt ca nişte cioburi reci de sticlă fumurie.

  — Îmi pare rău pentru maşină şi cărţi… continui.

  El rămâne tăcut şi morocănos.

  — Mă sperii când eşti supărat, murmur, uitându-mă lung la el.

  Închide ochii şi-şi clatină capul. Când îi deschide, expresia i s-a îmblânzit. Trage adânc aer în piept şi înghite în sec.

  — Întoarce-te, îmi zice el în şoaptă. Vreau să te scot din rochia aia.

  Încă o schimbare năucitoare de dispoziţie. E greu să ţii pasul cu aşa ceva. Cu supunere, mă întorc, iar inima îmi bate cu putere, dorinţa înlocuind instantaneu stinghereala, străbătându-mi cu iuţeală trupul pentru a se opri întunecată şi puternică jos, jos în pântecul meu. Îmi dă la o parte părul, astfel încât îmi atârnă pe partea dreaptă, curbându-se la piept. Îmi aşază degetul arătător la baza cefei şi, cu o lentoare chinuitoare, îl plimbă pe şira spinării în jos, zgâriindu-mi uşor pielea cu unghia.

  — Îmi place rochia asta, murmură. Vreau să-ţi văd pielea fără cusur.

  Degetul lui ajunge la partea de sus a rochiei, la jumătatea coloanei şi, vârându-şi degetul pe sub material, mă trage mai aproape aşa încât fac un pas înapoi, iar el e lipit acum de mine. Aplecându-se, îmi Inhalează mirosul părului.

  — Miroşi atât de bine, Anatasia. Atât de dulce.

  Trece cu nasul pe lângă urechea mea şi în josul gâtului şi, în drum, Îmi lasă sărutări tandre, uşoare ca fulgul, de-a lungul umărului.

  Respiraţia mi se schimbă, devenind grăbită, plină de nerăbdare. A ajuns cu degetele la fermoar. Chinuitor de încet, îl trage cu uşurinţă în jos în vreme ce străbate cu buzele drumul spre celălalt umăr lingând, sărutând şi sugând. Priceperea lui în această privinţă e ca o tortură. Trupul meu rezonează şi încep să răspund atingerilor lui.

  — Va. Trebui. Să. Înveţi. Să. Stai. Nemişcată, şopteşte el, sărutându-mă pe ceafa între cuvinte.

  Trage de clema rochiei, care cade la picioarele mele.

  — Fără sutien, domnişoară Steele? îmi place asta.

  Îşi petrece palmele şi-mi cuprinde sânii, iar sfârcurile mi se întăresc la atingerea lui.

  — Ridică braţele şi pune-le pe după capul meu, murmură, cu buzele lipite de ceafa mea.

  Mă supun imediat, iar sânii mi se ridică şi se împing în palmele lui, sfârcurile întărindu-se şi mai mult. Îmi împletesc degetele şi încep să trag uşor de părul lui moale şi sexy. Îmi las capul într-o parte, ca să-i înlesnesc accesul la gâtul meu.

  — Mmm… murmură el în spaţiul acela din spatele urechii mele în timp începe să tragă de sfârcuri cu degetele lui lungi, imitând mişcările mâinilor mele în părul lui.

  Gem în clipa în care senzaţia răzbate acută şi clară în pântecul meu.

  — Vrei să te fac să-ţi dai drumul aşa? şopteşte el.

  Îmi arcuiesc spatele ca să-mi împing sânii în mâinile lui experte.

  — Îţi place, nu-i aşa, domnişoară Steele?

  — Mmm…

  — Spune-mi.

  Continuă tortura lentă, senzuală, trăgând încetişor.

  — Da.

  — Da, şi mai cum?

  — Da… Sir.

  — Bravo, eşti o fată cuminte.

  Mă ciupeşte tare, iar trupul meu se zvârcoleşte, lipit cum e de partea din faţă a corpului său.

  Plăcerea/durerea acută mă fac să suspin. Îl simt lipit de mine. Gem şi-mi încleştez mâinile în părul lui, trăgând mai tare.

  — Nu cred că eşti gata să-ţi dai drumul, şopteşte, încetând să-şi mai mişte mâinile – mă muşcă delicat de lobul urechii şi trage uşurel de el. Şi-apoi m-ai supărat.

  Oh… nu, oare ce-o să însemne asta? Creierul meu înregistrează întrebarea prin vălul dorinţei în timp ce gem.

  — Aşa că, probabil nici n-am să te mai las să-ţi dai drumul.

  Îşi întoarce atenţia asupra sfârcurilor, folosindu-şi degetele ca să tragă, să răsucească şi să frământe. Îmi frec spatele de el… unduindu-mă într-o parte şi-n alta.

  Îl simt că zâmbeşte larg cu gura lipită de ceafa mea în timp ce mâna i se mişcă în jos, spre şolduri. Degetele lui îmi prind bikini la spate, întinzându-i, şi-şi împinge degetele mari prin material, sfâşiindu-i şi aruncându-i în faţa mea, ca să văd… Dumnezeule! Mâinile lui se mişcă în jos spre sexul meu şi, de la spate, îşi vâră lent degetul.

  — O, da. Fetiţa mea dulce e gata, şopteşte, întorcându-mă brusc cu faţa la el.

  Respiraţia i s-a accelerat. Îşi duce degetul la buze.

  — Ai un gust minunat, domnişoară Steele.

  Oftează. Doamne. Degetul lui are un gust sărat… de la mine.

  — Dezbracă-mă, îmi porunceşte el domol, uitându-se la mine printre gene.

  Nu mai am pe mine decât pantofii – mă rog, pantofii cu toc cui ai lui Kate. Sunt luată prin surprindere. N-am dezbrăcat niciodată un bărbat.

  — Poţi s-o faci, mă linguşeşte el, încet.

  Clipesc des. De unde să încep? întind mâna spre tricoul lui, dar el îmi apucă mâinile, zâmbindu-mi cu şiretenie.

  — Oh, nu.

  Clatină din cap, zâmbind larg.

  — Nu tricoul. S-ar putea să fie nevoie să mă atingi pentru ceea ce am plănuit.

  Ochii lui s-au înviorat de excitaţie.

  Aha… asta-i ceva nou… pot să-l ating când e îmbrăcat. Îmi ia mâna şi o aşază pe sexul lui.

  — Asta ar putea să aibă efect asupra mea, domnişoară Steele, Tresar surprinsă şi-i cuprind sexul cu degetele, ceea ce-l face să rânjească.

  — Vreau să fiu în tine. Dă-mi jos pantalonii. Tu eşti şefa.

  Dumnezeule… eu sunt şefa! Rămân cu gura căscată.

  — Spune-mi, ce ai de gând să-mi faci? mă tachinează el.

  Oh, posibilităţile… zeiţa mea intimă răcneşte şi, într-un gest născut din frustrare, dorinţă şi pură vitejie marca Steele, îl împing în pat. Cade râzând, iar eu mă uit lung în jos la el, cu un sentiment victorios. Zeiţa mea intimă e pe cale să explodeze. Îl descalţ de pantofi cu gesturi pripite şi stângace, apoi îi scot ciorapii. El se uită la mine cu ochii luminaţi de amuzament şi dorinţă. Arată… splendid… al meu. Mă urc în pat şi stau călare deasupra lui ca să-i desfac nasturele blugilor. Îmi strecor degetele pe sub betelie, simţindu-i perişorii de pe cărarea fericirii. Închide ochii şi-şi flexează şoldurile.

  — Va trebui să înveţi să stai nemişcat, îl mustru şi trag de părul de sub betelie.

  Respiraţia i se poticneşte şi văd că-mi zâmbeşte.

  — Da, domnişoară Steele, murmură, cu ochii aprinşi. În buzunar, prezervativul, şopteşte.

  Caut în buzunar cu încetineală, privindu-i faţa în timp ce pipăi cu degetele. Are gura întredeschisă. Scot ambele prezervative pe care le găsesc şi le pun pe pat, lângă şoldurile lui. Două! Mai mult decât nerăbdătoare, degetele mele ajung la nasture şi-l desfac, cu oarecare stângăcie. Am depăşit stadiul excitării.

  — Tare dornică mai eşti, domnişoară Steele, murmură, pe un ton amuzat.

  Trag în jos fermoarul, iar acum mă confrunt cu o nouă problemă: cum să-i dau jos pantalonii… hmm. Încerc să trag de ei. Abia dacă se mişcă. Mă încrunt. Cum de poate fi aşa de greu?

  — N-am să reuşesc să stau nemişcat dacă o să continui să-ţi muşti buza aia, mă avertizează, apoi îşi arcuieşte pelvisul ridicându-l de pe pat, astfel încât, într-un final îi trag în jos şi pantalonii şi boxerii, ohoo… eliberându-l.

  Dă din picioare şi cele două piese de îmbrăcăminte cad pe podea. Doamne, e tot al meu ca să mă joc cu el şi, deodată, am senzaţia că e Crăciunul.

  — Ei, şi-acum ce-ai de gând să faci? murmură, şi tonul amuzat i-a dispărut.

  Întind mâna şi-l ating, atentă la expresia de pe faţa lui. Geme în timp ce trage cu sete aer în piept. Are pielea aşa de netedă şi de catifelată… şi dură în acelaşi timp… hmmm, ce combinaţie delicioasă. Mă aplec înainte, părul se revarsă în jurul capului meu şi în clipa următoare îl iau în gură. Sug, cu forţă. Închide ochii, iar şoldurile îi zvâcnesc sub mine.

  — Dumnezeule, Ana, mai uşor, geme.

  Mă simt atât de puternică! Îmi dă o senzaţie reconfortantă să-l aţâţ şi să-l testez cu gura şi cu limba. Se încordează sub mine când îmi plimb gura în susul şi în josul sexului, trăgându-l tot mai adânc, cu buzele strânse… iar şi iar.

  — Opreşte-te, Ana, opreşte-te. Nu vreau să-mi dau drumul.

  Mă ridic în capul oaselor, privindu-l, şi încep să gâfâi ca el, dar sunt confuză. Păi, parcă eu eram şefa, nu? Zeiţa mea intimă arată ca un copil căruia cineva i-a luat îngheţata din faţă.

  — Inocenţa şi entuziasmul tău sunt de-a dreptul dezarmante, pune el, printre icnete. Tu, deasupra… asta trebuie să facem.

  Oh.

  — Uite, pune tu ăsta.

  Îmi întinde prezervativul ambalat.

  Ei, la naiba. Cum se face? Rup ambalajul şi prezervativul cauciucat mi se lipeşte de degete.

  — Prinde vârful între degete şi pe urmă rulează-l în jos. Nu trebuie să pătrundă nici un pic de aer în capătul ventuzei aceleia, zice el, gâfâind.

  Şi, cu mişcări foarte lente, concentrându-mă din greu, fac cum mi se spune.

  — Dumnezeule, mă omori cu zile, Anastasia, geme.

  Îmi admir opera şi pe el. Într-adevăr, e un exemplar minunat de bărbat. Să-l privesc mi se pare foarte, foarte excitant.

  — Acum, vreau să mă simt îngropat în tine, murmură.

  Îl privesc intimidată, iar el se ridică brusc, aşa că stăm nas în nas.

  — Uite-aşa, spune, şi-şi strecoară o mână pe după şoldurile mele, ridicându-mă, iar cu cealaltă se poziţionează sub mine şi, foarte lent, mă aşază peste el.

  Gem când mă penetrează dilatându-mă, umplându-mă, şi rămân cu gura deschisă de surprinderea provocată de sentimentul dulce, sublim, agonizant de prea plin. Oh… te rog.

  — Aşa, iubito, simte-mă cu totul, geme el gutural şi, pentru scurt timp, închide ochii.

  Şi îl simt în mine, adânc, până la plăsele, şi mă ţine pe loc, privindu-mă intens în ochi timp de câteva secunde… minute… habar n-am.

  — Intră adânc aşa, murmură.

  Îşi flexează şi îşi unduieşte şoldurile în aceeaşi mişcare, iar eu gem… oh, Doamne – senzaţia radiază în tot pântecul meu… peste tot. Ah!

  — Încă o dată, şoptesc.

  El zâmbeşte leneş şi se conformează. Gemând, îmi las capul pe spate, iar părul mi se revarsă greu pe umeri – foarte încet, Christian se cufundă în pat.

  — Tu te mişti, Anastasia, în sus şi în jos, cum vrei. Apucă-mi mâinile, mă îndeamnă cu vocea răguşită şi joasă, şi, în acelaşi timp, atât de sexy.

  Îl apuc de mâini, de parcă de asta ar depinde supravieţuirea mea. Cu blândeţe, mă ridic şi mă las iar jos. Ochii îi ard de o aşteptare dezlănţuită. Are respiraţia întretăiată, în ritm cu a mea, şi ridică pelvisul când eu mă las jos, împingându-mă la loc în sus. Intrăm în ritm… sus, jos, sus, jos… iar şi iar… şi mă simt atât de… bine.

  Între gâfâielile mele, plinătatea profundă, gata să dea pe dinafară… senzaţia puternică se intensifică – mă uit la el şi privirile noastre se întâlnesc… şi ce văd acolo mă uluieşte.

  Eu i-o trag lui. Eu sunt şefa. E al meu şi sunt a lui. Gândul acesta mă înnebuneşte şi am un orgasm cu el în mine… urlând incoerent. Mă apucă de şolduri şi, închizând ochii, lasă capul pe spate, încleştează maxilarele şi-şi dă drumul în tăcere. Mă prăbuşesc pe pieptul lui, copleşită, undeva între fantezie şi realitate, un loc unde nu mai există limite dure sau acceptabile.

  Capitolul 16

  Încet, lumea din afară îmi invadează simţurile şi, oh, Doamne, ce moi invazie. Plutesc, îmi simt membrele moi şi fără vlagă, complet stoarse de energie. Stau deasupra lui, cu capul pe pieptul său, iar el miroase divin: olandă proaspăt spălată şi nu ştiu ce gel de duş scump, împreună cu cea mai bună, cea mai seducătoare aromă de pe planetă… Christian. Nu vreau să mă mişc, vreau să respir acest elixir pentru eternitate. Îmi frec nasul de el, dorindu-mi să nu fi avut bariera tricoului său. Şi, pe măsură ce raţiunea se întoarce în trupul meu, îmi întind mâna pe pieptul lui. E pentru prima oară când l-am atins acolo. E ferm… puternic. Mâna lui alunecă şi o apucă pe a mea, dar îndulceşte bruscheţea gestului ducându-mi-o la gură şi sărutându-mi tandru încheieturile. Se rostogoleşte astfel încât se uită acum în jos la mine.

  — Nu face asta, murmură, apoi mă sărută uşurel.

  — De ce nu-ţi place să fii atins? şoptesc, privind în ochii lui cenuşii şi blânzi.

  — Pentru că sunt stricat în cincizeci de nuanţe, Anastasia.

  Oh… sinceritatea lui e complet dezarmantă. Mă uit la el cu expresie întrebătoare.

  — Am avut parte de o introducere în viaţă foarte dură. Nu vreau să te împovărez cu detaliile. Pur şi simplu, nu face asta.

  Îşi freacă nasul de al meu, după care iese din mine şi se ridică în capul oaselor.

  — Cred că elementele de bază au fost acoperite. Cum ţi s-a părut asta?

  Pare extrem de încântat de sine şi, în acelaşi timp, lasă impresia că vorbeşte foarte detaşat, de parcă tocmai ar mai fi bifat un punct de pe o listă. Eu încă nu mi-am revenit de pe urma comentariului legat de „introducerea dură în viaţă”. Mă simt tare frustrată – vreau cu ardoare să aflu mai multe. Dar n-o să-mi spună. Îmi las capul într-o parte, aşa cum obişnuieşte să facă el, şi, cu preţul unui mare efort, îi zâmbesc.

  — Dacă îţi imaginezi vreo clipă că am avut eu controlul, înseamnă că nu ai ţinut cont de media mea generală la absolvire.

  Îi zâmbesc cu timiditate.

  — Dar oricum, îţi mulţumesc pentru iluzie.

  — Domnişoară Steele, constat că nu eşti doar un chip frumos. Până acum ai avut şase orgasme şi toate îmi aparţin, se făleşte el, iarăşi jucăuş.

  Roşesc, în timp ce el se uită lung la mine. A ţinut socoteala! Văd că-fruntea i se încreţeşte.

  — Ai ceva să-mi spui? întreabă cu o voce dintr-odată severă.

  Mă încrunt. La naiba!

  — Azi-dimineaţă am avut un vis.

  — Serios? zice şi se uită urât la mine.

  Fir-ar să fie. Am dat de belea?

  — Am avut un orgasm în somn.

  Îmi pun mâna pe ochi. El nu zice nimic. Mă uit printre degete, iar el pare amuzat.

  — În somn, zici?

  — M-a trezit

  — Sunt convins că te-a trezit. Şi ce visai?

  La naiba!

  Pe tine.

  — Şi ce făceam?

  Pun iarăşi mâna pe ochi. Şi, asemenea unui copil mic şi prost, o clipă îmi trece prin minte că, dacă eu nu-l văd, atunci nici el nu mă poate vedea.

  — Anastasia, ce făceam? N-am să te mai întreb din nou.

  — Aveai o cravaşă.

  Îmi dă mâna la o parte.

  — Serios?

  — Da, zic şi mă fac stacojie la faţă.

  — Păi, atunci nu sunt pierdute toate speranţele în ceea ce te priveşte, murmură el. Am mai multe cravaşe.

  — Din piele împletită maro?

  Râde.

  — Nu, dar sunt sigur că pot să fac rost de una.

  Se apleacă şi mă sărută scurt, apoi se ridică şi-şi ia boxerii. Oh, nu… pleacă. Mă uit repede la ceas şi văd că e abia nouă şi patruzeci de minute. Mă dau şi eu jos din pat, îmi iau pantalonii de trening şi o camizolă, apoi mă aşez iar pe pat, cu picioarele încrucişate, urmărindu-l din priviri. Nu vreau să plece. Dar ce pot să fac?

  — Când trebuie să-ţi vină ciclul? mă întreabă, întrerupându-mi tirul gândurilor.

  Poftim?

  — Urăsc să folosesc drăciile astea, bombăne el.

  Ţine la vedere prezervativul, după care-l lasă pe podea şi-şi pune pantalonii.

  — Ei? mă îndeamnă când vede că nu răspund şi se uită întrebător la mine, de parcă ar aştepta să audă ce părere am despre vreme.

  Hei, asta-i o problemă personală.

  — Săptămâna viitoare.

  Mă uit în jos.

  — Trebuie să începi să foloseşti nişte contraceptive.

  E atât de autoritar. Mă uit la el fără expresie. Stă aşezat pe pat şi îşi pune ciorapii, apoi pantofii.

  — Ai un doctor la care mergi?

  Clatin din cap. Ne-am întors la chestiuni tehnice – o nouă schimbare de dispoziţie de o sută optzeci de grade. Îl văd că se încruntă.

  — Pot să-l rog pe al meu să vină să te consulte la tine acasă – duminică dimineaţă înainte să vii la mine. Sau te poate consulta acasă la mine. Cum preferi?

  Nici un fel de presiune. Încă un lucru pentru care plăteşte… dar, de fapt, este spre binele lui.

  — La tine acasă.

  Ceea ce înseamnă că, garantat, o să-l văd duminică.

  — OK. O să te anunţ eu ora.

  — Pleci?

  Nu pleca… rămâi cu mine, te rog.

  — Da.

  De ce?

  — Cum te întorci acasă? şoptesc.

  — Vine Taylor să mă ia.

  — Aş putea să te duc eu. Tocmai am primit o maşină nouă şi frumoasă.

  Se uită la mine cu o expresie caldă.

  — Aşa mai merge. Dar cred că ai băut cam mult.

  — M-ai ameţit în mod intenţionat?

  — Da.

  — De ce?

  — Pentru că ai obiceiul să despici firul în patru şi eşti reticentă ca tatăl tău vitreg. E de ajuns să bei un strop de vin şi ţi se dezleagă limba, iar eu am nevoie să comunici sincer cu mine. Altfel, te închizi în tine şi habar n-am ce-ţi trece prin minte. In vino veritas, Anastasia.

  — Şi tu crezi că eşti întotdeauna sincer cu mine?

  — Mă străduiesc să fiu.

  Se uită la mine cu precauţie.

  — Chestia asta va funcţiona numai dacă suntem sinceri unul faţă de celălalt.

  — Aş vrea să rămâi şi să foloseşti ăsta.

  Ţin la vedere al doilea prezervativ. Zâmbeşte şi are iar sclipirea aceea jucăuşă în ochi.

  — Anastasia, am trecut prea multe graniţe aici, în seara asta. Trebuie să plec. Ne vedem duminică. Îţi voi pregăti contractul revizuit şi pe urmă putem începe să ne jucăm cu adevărat.

  — Să ne jucăm?

  Doamne. Inima îmi sare în piept.

  — Mi-ar plăcea să jucăm împreună o scenă. Dar n-am s-o fac până nu vei fi semnat, ca să ştiu că eşti gata.

  — Aha. Deci aş putea să prelungesc situaţia asta dacă nu semnez?

  Mă cântăreşte din priviri, apoi zâmbeşte.

  — Păi, probabil că da, dar s-ar putea să cedez sub presiune.

  — Să cedezi? Cum?

  Zeiţa mea intimă s-a trezit şi a devenit atentă.

  El dă din cap încet, după care zâmbeşte larg, aţâţător.

  — Ar putea ieşi urât de tot.

  Are un zâmbet molipsitor.

  — Urât? Cât de urât?

  — Ei, ştii şi tu cum e, explozii, urmăriri de maşini, răpiri, încarcerări.

  — Ai fi în stare să mă răpeşti?

  — Ba bine că nu, zice el, rânjind.

  — Să mă reţii împotriva voinţei mele?

  Dumnezeule, asta e chiar excitant.

  — Oh, da, răspunde, încuviinţând din cap. Şi pe urmă, vorbim despre STP 24/7.

  — Aici m-ai pierdut, reuşesc eu să îngaim şi simt că inima îmi bate cu putere…

  Vorbeşte serios?

  — Schimb total de putere – şapte zile pe săptămână şi douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patru.

  Ochii îi strălucesc, iar entuziasmul lui e aproape palpabil.

  Ce nebunie!

  — Aşadar, nu ai de ales, spune el, sardonic.

  — Asta e clar.

  Nu-mi pot ascunde sarcasmul din voce în timp ce-mi ridic privirea în tavan.

  — Of, Anastasia Steele, tocmai ţi-ai dat ochii peste cap la mine?

  Fir-ar să fie!

  — Nu! scâncesc eu.

  — Ba eu cred c-ai făcut-o. Ce ţi-am zis eu c-o să-ţi fac dacă-ţi mai dai ochii peste cap?

  Am încurcat-o! Se aşază pe marginea patului.

  — Vino aici, zice el domol.

  Pălesc. Dumnezeule… vorbeşte serios. Mă aşez holbându-mă la el, complet imobilă.

  — N-am semnat, şoptesc.

  — Ţi-am spus ce-o să-ţi fac. Sunt un om de cuvânt. O să-ţi dau o bătăiţă, după care o să ţi-o trag foarte rapid şi foarte dur. Se pare că până la urmă o să avem nevoie de prezervativul ăla.

  Are o voce atât de blândă şi, totodată, atât de ameninţătoare – e al naibii de excitantă. Practic, măruntaiele mele se contorsionează sub efectul unei dorinţe puternice, arzătoare şi lichide. Se uită la mine, aşteptând, cu ochii aprinşi. Cu sfială, îmi desfac picioarele. Să fug? Asta e. Relaţia noastră stă în echilibru, chiar aici, chiar acum. Îl las să-mi facă asta sau îl refuz, şi pe urmă, gata? Pentru că ştiu că se va termina dacă spun nu. Fă-o! mă imploră zeiţa intimă. Vocea interioară e la fel de paralizată ca mine.

  — Aştept, spune el. Nu sunt un om răbdător.

  Of, ce să fac? Gâfâi, mi-e teamă şi sunt excitată. Sângele îmi aleargă prin trup, picioarele-mi sunt ca de peltea. Încet, mă târăsc mai aproape până când ajung lângă el.

  — Iată o fetiţă cuminte, murmură el. Acum, ridică-te.

  Fir-ar să fie… oare n-o putea să termine odată cu asta? Nu sunt sigură că reuşesc să stau în picioare. Şovăielnic, mă ridic în picioare. Ţine palma întinsă şi eu îi dau prezervativul. Deodată, mă înşfacă şi mă aşază pe burtă în poala lui. Cu o mişcare lină, îşi înclină corpul astfel încât torsul meu stă sprijinit pe pat lângă el. Îşi aruncă piciorul drept peste picioarele mele şi îşi plasează antebraţul stâng pe şalele mele, imobilizându-mă. Of, am dat de dracu'.

  — Ridică-ţi mâinile de-o parte şi de alta a capului, îmi ordonă.

  Mă supun fără crâcnire.

  — De ce fac asta, Anastasia? întreabă.

  — Pentru că mi-am dat ochii peste cap la tine, abia reuşesc să bâigui.

  — Crezi că e un gest politicos?

  — Nu.

  — O să-l mai faci?

  — Nu.

  — O să te bat la fund de fiecare dată când o să-l faci, ai înţeles?

  Foarte încet, îmi dă jos pantalonii de trening. Vai, cât de umilitor poate să fie? Umilitor, înfricoşător şi excitant. Face mare caz din asta. Îmi simt inima în gât. Abia mai pot să respir. Doamne, o să mă doară?

  Îşi pune mâna pe fesele mele goale, frământându-le uşor, mângâindu-le în mod repetat cu palma întinsă. Şi deodată, mâna lui nu mai e acolo… şi mă plesneşte – tare. Au! Deschid ochii brusc ca reacţie la durere şi încerc să mă ridic, dar mâna lui se mişcă între omoplaţi, ţintuindu-mă. Mă mângâie iar unde m-a lovit, iar respiraţia i s-a schimbat – e mai aspră şi mai zgomotoasă. Mă plesneşte iar şi iar, într-o succesiune rapidă. La naiba, doare! Nu scot nici un sunet, dar faţa mi-e schimonosită de durere. Încerc să mă zvârcolesc ca să mă feresc de lovituri – impulsionată de fluxul de adrenalină care îmi curge prin corp.

  — Nu te mişca, mârâie el ameninţător, ca să nu te bat mai mult.

  Acum masează locul dureros şi iar urmează lovitura. Recunosc un fel de tipar: mângâiere, dezmierdare, lovitură puternică. Trebuie să mă concentrez să-mi stăpânesc durerea. Mintea mi se goleşte în timp ce mă străduiesc să absorb senzaţia chinuitoare. Nu mă loveşte în acelaşi loc de două ori în succesiune – răspândeşte durerea.

  — Aaau! ţip la a zecea palmă – şi nu conştientizez că am numărat în gând loviturile.

  — Abia m-am încălzit.

  Mă loveşte iar, apoi mă mângâie uşor. Combinaţia dintre lovitura usturătoare şi mângâierea tandră este absolut năucitoare. Mă loveşte iar… Începe să devină mai greu de suportat. Faţa mi-e atât de contorsionată, încât mă doare. Mă mângâie cu blândeţe după care iar vine lovitura. Ţip din nou.

  — Nu e nimeni să te audă, iubito, doar eu.

  Şi mă loveşte, iar şi iar. De undeva din adâncul meu, aş vrea să-l implor să se oprească. Dar n-o fac. Nu vreau să-i ofer această satisfacţie. Îşi continuă ritmul neostenit. Ţip de încă şase ori. În total, optsprezece lovituri de palmă. Corpul meu cântă – cântă de pe urma asaltului său nemilos.

  — Ajunge, murmură el cu glas răguşit. Te-ai descurcat bine, Anastasia. Acum, o să ţi-o trag.

  Îmi mângâie cu delicateţe fesele şi simt că mă arde pielea sub mângâierile lui neobosite. Deodată, îşi introduce două degete în mine, luându-mă complet prin surprindere. Suspin, căci acest nou asalt reuşeşte să penetreze prin amorţeala care-mi cuprinsese creierul.

  — Simte asta. Vezi cât de mult îi place asta corpului tău, Anastasia. Eşti udă doar pentru mine.

  În vocea lui se simte veneraţia. Îşi mişcă degetele înăuntru şi în afară în succesiune rapidă.

  Gem. Nu, sigur că nu. Şi deodată, degetele lui au dispărut… iar cu rămân cu dorinţa.

  — Data viitoare, o să te pun să numeri. Ia zi, unde-i prezervativul ăla?

  Întinde mâna după prezervativ şi mă ridică cu blândeţe, împingându-mă cu faţa în cearşaf. Aud zgomot de fermoar desfăcut şi de folie ruptă. Îmi scoate pantalonii de trening şi apoi mă ghidează să stau în genunchi, dezmierdându-mi cu delicateţe fesele care mă dor foarte tare.

  — Acum o să te iau pe la spate. Poţi să-ţi dai drumul, murmură el.

  Ce? De parc-aş avea de ales!

  Şi îl simt în mine, umplându-mă cu repeziciune. Gem zgomotos. Se mişcă şi începe să mi-o tragă cu forţă, un ritm intens şi rapid pe la spatele meu dureros. Senzaţia e mai mult decât acută, e brutală, degradantă şi năucitoare. Simţurile îmi sunt răvăşite, deconectate, concentrându-se exclusiv la ceea ce-mi face. La felul cum mă face să simt acea dorinţă familiară în adâncul pântecului meu care se contractă. NU… şi trupul mă trădează, explodând într-un orgasm intens, dezintegrator.

  — Oh, Ana! ţipă el tare când îşi dă drumul, ţinându-mă imobilizată în timp ce se revarsă în mine.

  Se prăbuşeşte, gâfâind din greu lângă mine, şi mă trage deasupra lui, îngropându-şi faţa în corpul meu şi ţinându-mă aproape.

  — Of, iubito, bâiguie. Bine-ai venit în lumea mea.

  Stăm întinşi, gâfâind împreună, aşteptând să ni se liniştească respiraţia. Îmi mângâie părul cu delicateţe. Sunt iar pe pieptul lui. Dar, de data asta, nu mai am puterea să-mi ridic mâna şi să-l pipăi. Doamne… am supravieţuit. N-a fost aşa de rău. Sunt mai stoică decât credeam. Zeiţa mea intimă este în stare de prostraţie… mă rog, cel puţin e tăcută. Christian îşi freacă nasul de părul meu, inhalând profund.

  — Te-ai descurcat minunat, iubito, şopteşte el, cu o bucurie tăcută în glas.

  Cuvintele lui mă înfăşoară ca un prosop moale şi pufos de la hotelul Heathman şi sunt tare încântată că e fericit. Îmi prinde breteaua maioului.

  — În asta dormi tu? mă întreabă cu blândeţe.

  — Da, bâigui eu somnoroasă.

  — Fată frumoasă, ar trebui să fii îmbrăcată în mătăsuri şi satinuri. O să te duc la cumpărături.

  — Îmi place costumul meu de trening, murmur, încercând, dar nereuşind să par iritată.

  Mă sărută din nou pe cap.

  — Mai vedem noi, spune.

  Mai stăm câteva minute, ore, cine ştie, şi cred c-am aţipit.

  — Trebuie să plec, spune şi, aplecându-se, mă sărută delicat pe frunte. Eşti bine? întreabă cu o voce blândă.

  Mă gândesc la întrebare. Fundul mă doare. Mă arde însă, în mod uluitor, deşi mă simt epuizată, am senzaţia că strălucesc. E ceva cu totul neaşteptat. Nu pricep.

  — Sunt bine, şoptesc.

  Nu vreau să spun mai mult de-atât.

  Se ridică.

  — Unde e baia?

  — Pe hol, la stânga.

  Ia şi celălalt prezervativ şi iese din dormitor. Mă ridic ţeapănă şi-mi pun pe mine pantalonii de trening. Materialul se freacă uşor de fesele pe care încă le simt dureroase. Sunt foarte derutată de propria mea reacţie. Îmi amintesc că el a spus – dar nu mai ştiu când – că mă voi simţi mult mai bine după o bătaie sănătoasă la fund. Cum e posibil aşa ceva? Zău că nu-nţeleg. Dar, în mod straniu, aşa simt. Nu pot să spun că mi-a plăcut experienţa. De fapt, tot aş face orice ca s-o evit, dar acum am acest sentiment ciudat de siguranţă. Îmi prind capul în palme. Pur şi simplu, nu înţeleg.

  Christian intră iar în cameră. Nu-l pot privi în ochi. Mă uit în jos.

  — Am găsit nişte ulei pentru bebeluşi. Dă-mi voie să-ţi masez fundul.

  Ce?

  — Nu, nu e nevoie.

  — Anastasia, mă previne el şi îmi vine să-mi dau ochii peste cap, dar mă opresc la timp.

  Stau în picioare cu faţa la pat. Aşezat lângă mine, îmi dă iar jos pantalonii cu gesturi blânde. Sus-jos, ca nişte chiloţi de târfă, observă cu amărăciune Vocea interioară. Îi spun în minte unde să se ducă. Christian îşi toarnă puţin ulei pentru bebeluşi în palmă şi apoi îmi masează fesele cu grijă – de la cremă demachiantă la balsam calmant pentru fese plesnite cu palma – cine ar fi crezut că e un lichid atât de versatil?

  — Îmi place să-mi simt mâinile pe trupul tău, murmură el şi trebuie să fiu de acord, pentru că şi mie îmi place. Gata, spune când termină şi-mi ridică din nou pantalonii.

  Arunc o privire la ceas şi văd că e zece şi jumătate.

  — Acum chiar plec.

  — Te conduc.

  Tot nu mă pot uita la el. Mă ia de mână şi mă duce la uşă. Din fericire, Kate încă n-a ajuns acasă. Probabil e la cină cu ai ei şi cu Ethan. Mă bucur tare mult că n-a fost prin preajmă ca să audă cum am fost pedepsită.

  — Nu trebuie să-l chemi pe Taylor? întreb, evitând contactul vizual.

  — Taylor e aici de la nouă. Uită-te la mine, îmi şopteşte el.

  Mă străduiesc să mă uit în ochii lui, dar, când reuşesc, el se uită în jos la mine, minunându-se.

  — N-ai plâns, murmură, apoi mă îmbrăţişează brusc şi mă sărută pătimaş. Duminică, şopteşte el cu buzele lipite de ale mele şi simt că e în acelaşi timp o promisiune şi o ameninţare.

  Îl urmăresc cum pleacă pe alee şi se urcă în SUV-ul Audi. Nu se uită în spate. Închid uşa şi rămân neajutorată în livingul unui apartament în care voi mai petrece doar două nopţi. Un loc în care am trăit fericită aproape patru ani… şi totuşi azi, pentru prima oară, ml simt singură şi stingheră aici, nefericită cu propria-mi companie. M-am îndepărtat oare atât de mult de cea care sunt? Ştiu că undeva, sub exteriorul meu amorţit, nu foarte adânc, pândeşte un izvor de lacrimi. Ce mă fac? Ironia e că nici măcar nu pot să stau jos şi să mă las în voia unui plâns sănătos. Va trebui să stau în picioare. Ştiu că o târziu, dar hotărăsc s-o sun pe mama.

  — Iubito, ce faci? Cum a fost la absolvire? se entuziasmează ea la telefon. Vocea ei e ca un balsam liniştitor.

  — Scuze că te sun aşa târziu, şoptesc.

  Ea se opreşte.

  — Ana? Ce s-a întâmplat?

  E cât se poate de serioasă acum.

  — Nimic, mamă, voiam doar să-ţi aud glasul.

  Rămâne tăcută un moment.

  — Ana, ce-i cu tine? Te rog să-mi spui.

  Are vocea caldă şi tămăduitoare, şi ştiu că-i pasă. Lacrimile încep să-mi curgă. Am plâns prea des în ultimele zile.

  — Te rog, Ana, spune mama şi durerea ei o reflectă pe a mea.

  — Of, mamă, e vorba despre un bărbat.

  — Ce ţi-a făcut?

  Îi simt neliniştea din glas.

  — Nu e vorba despre asta.

  Cu toate că e… La naiba. Nu vreau s-o îngrijorez. Vreau doar ca altcineva să fie puternic în locul meu, în acest moment.

  — Ana, te rog, încep să-mi fac griji.

  Inspir cu putere.

  — M-am cam îndrăgostit de omul ăsta, iar el e atât de diferit de mine şi nu ştiu dacă ar trebui să fim împreună.

  — Oh, iubito. Ce mult aş vrea să fiu lângă tine. Îmi pare atât de rău că n-am putut veni la absolvire. În sfârşit, te-ai îndrăgostit şi tu de cineva. Of, iubito, bărbaţii ăştia sunt atât de alunecoşi. Sunt o specie diferită, iubito. De când îl cunoşti?

  Christian e fără doar şi poate dintr-o specie diferită… de pe o planetă diferită.

  — Ei, de aproape trei săptămâni.

  — Ana, iubito, asta nu înseamnă nimic. Este imposibil să cunoşti un om într-un timp atât de scurt. Ia-o cu binişorul cu el şi ţine-l la distanţă până reuşeşti să-ţi dai seama dacă e vrednic de tine.

  Uau… e de-a dreptul iritant când maică-mea dovedeşte atâta înţelepciune, dar la chestia asta a sosit prea târziu. Dacă e vrednic de mine? Ăsta e un concept interesant. Eu m-am întrebat mereu dacă mint vrednică de el.

  — Iubito, văd că eşti tare nefericită. Vino acasă – fă-ne o vizită. Mi-e dor de tine, draga mea. Şi lui Bob o să-i fie drag să te vadă. Te distanţezi un pic şi poate capeţi o altă perspectivă. Ai nevoie de o pauză. Ai muncit foarte mult.

  Of, Doamne, ideea mi se pare tare ispititoare. Să fug în Georgia. Să am parte de soare, de cocktailuri. De buna dispoziţie a mamei mele… de braţele ei iubitoare.

  — Am două interviuri pentru joburi în Seattle, luni.

  — Ei, asta-i o veste minunată.

  Uşa se deschide şi apare Kate, rânjind către mine. Îi cade faţa când observă că am plâns.

  — Mamă, nu mai pot să vorbesc. O să mă gândesc la o vizită. Mulţumesc.

  — Iubito, te rog, nu lăsa un bărbat să-ţi intre pe sub piele. Eşti mult prea tânără. Du-te şi bucură-te de viaţă.

  — Da, mamă, te iubesc.

  — Oh, Ana, şi eu te iubesc, tare mult. Ai grijă de tine, iubito.

  Închid şi mă întorc cu faţa spre Kate, care se uită încruntată la mine.

  — Iar te-a supărat futangiul ăla obscen de bogat?

  — Nu… Într-un fel… ăă… da.

  — Ia trimite-l tu la plimbare, Ana. De când l-ai cunoscut, ai fost într-o stare de agitaţie continuă. Niciodată nu te-am văzut în halul ăsta.

  Lumea lui Katherine Kavanagh e foarte clară, numai în alb şi negru. Nici vorbă de nuanţele intangibile, misterioase şi vagi de gri care-mi colorează lumea. Bine ai venit în lumea mea.

  — Stai jos, hai să vorbim. Să bem nişte vin. A, văd că ai băut şampanie.

  Cercetează sticla.

  — Şi unde mai pui c-ai băut ceva ca lumea.

  Schiţez un zâmbet, uitându-mă cu teamă la canapea. Mă apropii de ea cu precauţie. Hmm… să stau jos.

  — Eşti bine?

  — M-am împiedicat şi am căzut în fund.

  Nu se gândeşte să-mi pună la îndoială explicaţia, pentru că mă ştie drept una dintre persoanele cele mai lipsite de coordonare din statul Washington. Niciodată nu mi-a trecut prin cap c-o să consider asta o binecuvântare. Stau jos cu mare băgare de seamă, plăcut surprinsă că sunt bine, şi îmi îndrept atenţia spre Kate, cu toate că mintea mea e sticloasă şi sunt atrasă iar spre Heathman – Dacă ai fi a mea, după toată isprava de ieri, n-ai mai fi putut să stai pe scaun o săptămână. A spus-o atunci şi în acel moment singurul lucru la care mă mai puteam gândi era să fiu a lui. Toate semnalele de avertizare erau la locul lor, numai eu eram prea stupidă şi prea înamorată ca să observ.

  Kate revine în living cu o sticlă de vin roşu şi ceşti spălate.

  — Să bem.

  Îmi întinde o ceaşcă de vin.

  — N-are cum să fie la fel de bun ca Bolly.

  — Ana, dacă omul e un nemernic cu probleme de implicare pe termen lung, renunţă la el. Deşi chiar că nu pot să înţeleg de ce are probleme de acest gen. În cort, la absolvire, nu mai putea să-şi dezlipească ochii de tine, te urmărea ca un şoim. Aş spune că era complet îndrăgostit de tine, dar poate că are o manieră mai ciudată de a o arăta.

  Îndrăgostit? Christian? O manieră ciudată de a o arăta? Absolut de acord.

  — Kate, e complicat. Cum a fost seara ta? întreb.

  Nu pot să discut despre asta cu Kate fără să dezvălui prea mult, dar o singură întrebare despre ziua ei şi Kate nu mai insistă. E liniştitor să stai şi să-i asculţi pălăvrăgeala normală. Vestea cea mai tare e că Ethan s-ar putea să vină să locuiască cu noi după vacanţă. Ar fi distractiv – Ethan e tare haios. Mă încrunt. Christian nu va fi de acord – sunt aproape sigură. Ei… asta e. Va fi nevoit s-o înghită. Mai beau vreo două ceşti de vin şi mă hotărăsc să merg la culcare. A fost o zi foarte lungă. Kate mă îmbrăţişează, apoi ia telefonul ca să-l sune pe Elliot.

  Verific maşinăria malefică după ce mă spăl pe dinţi. Mă aşteaptă un e-mail de la Christian.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Tu

  Data: 26 mai 2011, 23.14

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Eşti pur şi simplu splendidă. Eşti cea mai frumoasă, inteligentă, isteaţă şi curajoasă femeie pe care am cunoscut-o vreodată. Ia o pastilă de Advil – aceasta nu e o solicitare. Şi să nu mai conduci vreodată broscuţa. Am să ştiu.

  Christian Grey, CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Cum adică, să nu-mi mai conduc maşinuţa mea dragă?! Imediat îi scriu un răspuns.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Linguşeala

  Data: 26 mai 2011, 23.20

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Grey, Linguşeala n-o să te ducă nicăieri, dar întrucât ai fost deja pretutindeni, subiectul rămâne în discuţie.

  Va trebui să-mi conduc broscuţa până la un garaj ca să o pot vinde – aşa încât nu voi accepta cu graţie vreuna din prostiile tale în această privinţă.

  Vinul roşu este întotdeauna preferabil Advilului.

  Ana

  P. S. Pentru mine, bătaia cu bastonul este o limită DURĂ.

  Apăs butonul „Send”.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Femei enervante care nu ştiu să primească un compliment

  Data: 26 mai 2011, 23.26

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Nu te linguşesc. Ar trebui să te duci la culcare.

  Accept adăugirea făcută de tine la limitele dure.

  Nu bea prea mult.

  Taylor se va descotorosi de maşina ta şi va obţine şi un preţ bun pe deasupra.

  Christian Grey, CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Taylor – este el omul potrivit pentru asta?

  Data: 26 mai 2011, 23.40

  Către: Christian Grey

  Dragă Sir, Mă intrigă faptul că îţi laşi bucuros mâna ta dreaptă să conducă maşina, dar nu şi pe o femeie pe care o regulezi ocazional. De unde sunt eu sigură că Taylor e omul care-mi va obţine preţul cel mai bun pentru respectiva maşină? În trecut, probabil înainte de a te întâlni, eram recunoscută pentru duritatea în negocieri.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Atenţie!

  Data: 26 mai 2011,23.44

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Prefer să presupun că acum a vorbit VINUL ROŞU şi că ai avut o zi foarte lungă.

  Deşi sunt tentat să vin până acolo cu maşina ca să mă asigur că o să-ţi fie imposibil să stai pe scaun o săptămână, nu doar o seară.

  Taylor este un fost militar de carieră şi e capabil să conducă orice, de la o motocicletă la un tanc Sherman. Maşina ta nu prezintă absolut nici un pericol pentru el.

  Te rog să nu te referi la tine ca la „o femeie pe care o regulezi ocazional” pentru că, foarte sincer îţi zic, mă înfurie de-a dreptul şi cu siguranţă că nu ţi-ar plăcea să mă vezi când sunt furios.

  Christian Grey, CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Tu să ai grijă

  Data: 26 mai 2011, 23.57

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Grey, Oricum, nu sunt sigură că te plac, mai ales în acest moment.

  Dra Steele

  De la: Christian Grey

  Subiect: Tu să ai grijă

  Data: 27 mai 2011, 00.03

  Către: Anastasia Steele

  De ce nu mă placi?

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Tu să ai grijă

  Data: 27 mai 2011, 00.09

  Către: Christian Grey

  Pentru că niciodată nu stai cu mine.

  Uite-aşa, asta o să-i dea o temă de gândire. Închid maşinăria cu un gest bombastic pe care nu-l simt cu adevărat şi mă târăsc în pat. Sting veioza şi mă uit la tavan. A fost o zi lungă, plină de emoţii. M-a uns la suflet faptul că am putut să petrec puţin timp cu Ray. Arăta bine şi, în mod ciudat, părea de acord cu Christian. Dumnezeule, Kate şi gura ei mare. Să-l aud pe Christian vorbind despre cum a suferit de foame. Ce naiba e toată povestea asta? Oh, şi maşina. Nici măcar nu i-am zis lui Kate despre noua maşină. Oare la ce s-a gândit Christian?

  Şi pe urmă seara aceasta, când el m-a bătut cu adevărat. Niciodată în viaţa mea n-am luat o palmă. În ce m-am băgat? Foarte încet, lacrimile, pe care sosirea lui Kate le-a oprit, încep să mi se prelingă pe obraji. M-am îndrăgostit de cineva care e atât de închistat emoţional, încât nu voi avea decât de suferit – în adâncul sufletului ştiu asta – cineva care singur recunoaşte că e complet pervertit. De ce e atât de pervertit? Trebuie să fie groaznic, iar gândul că în copilărie a suferit cine ştie ce cruzime de neimaginat mă face să plâng şi mai tare. Poate că, dacă ar fi fost mai normal, nu te-ar fi dorit, îşi aduce contribuţia la reflecţiile mele Vocea interioară… şi, în adâncul inimii, ştiu că e adevărat. Mă întorc cu faţa la pernă şi stăvilarele se deschid… şi pentru prima oară după mulţi ani suspin incontrolabil în pernă.

  Strigătul lui Kate mă scoate momentan din noaptea neagră a sufletului meu.

  — Ce dracu cauţi aici?

  — Ei bine, nu poţi!

  — Ce mama naibii i-ai făcut acum?

  — De când te-a cunoscut plânge întruna.

  — Nu-ţi dau voie să intri!

  Christian dă buzna în dormitorul meu şi, fără nici o introducere, aprinde lumina din tavan, făcându-mă să mijesc ochii.

  — Dumnezeule, Ana, bâiguie el.

  Stinge din nou lumina şi într-o clipă e în pat, lângă mine.

  — Ce faci aici? îngaim eu printre sughiţuri.

  La naiba, nu mă pot opri din plâns.

  Aprinde veioza, făcându-mă iar să mijesc ochii. Kate vine şi stă în prag.

  — Vrei să-l arunc afară pe nemernicul ăsta? întreabă ea, radiind o ostilitate termonucleară.

  Christian ridică din sprâncene spre ea, fără doar şi poate surprins de epitetul ei măgulitor şi de ostilitatea ei atroce. Clatin din cap, iar ea îşi dă ochii peste cap către mine. Of… n-aş face asta în preajma domnului G.

  — Dacă ai nevoie de mine, e de ajuns să dai un răcnet, spune ea, ceva mai blând. Grey – eşti pe lista mea neagră şi sunt cu ochii pe tine, şuieră ea.

  Christian o priveşte nedumerit, iar Kate se întoarce şi trage uşa după ea, fără s-o închidă.

  Christian se uită în jos la mine, cu o expresie gravă şi faţa cadaverică. Are pe el haina în dungi fine şi, din buzunarul interior, scoate o batistă pe care mi-o dă. Cred că o mai am pe cealaltă pe undeva.

  — Ce s-a întâmplat? întreabă el liniştit.

  — De ce eşti aici? spun, ignorându-i întrebarea.

  Ca prin minune, lacrimile au încetat să-mi mai curgă, dar am rămas cu nişte sughiţuri uscate care-mi zguduie corpul.

  — O parte din rolul meu constă în a avea grijă de nevoile tale. Ai spus că vrei să rămân cu tine, şi iată, am venit. Totuşi, uite cum te găsesc.

  Pare buimăcit.

  — Sunt sigur că eu am provocat asta, dar habar n-am de ce. E pentru că te-am lovit?

  Mă ridic, crispându-mă din pricina posteriorului dureros. Stau în capul oaselor, cu faţa la el.

  — Ai luat Advil?

  Clatin din cap. Îşi îngustează privirea, se ridică şi iese din încăpere. Îl aud discutând cu Kate, dar nu şi ce-şi vorbesc. Câteva minute mai târziu se întoarce cu pilulele şi o ceaşcă cu apă.

  — Ia astea, îmi porunceşte el cu blândeţe şi se aşază pe pat lângă mine.

  Fac ce mi se spune.

  — Vorbeşte cu mine, şopteşte el. Mi-ai spus că eşti bine. Nu te-aş fi lăsat singură nici o clipă dacă aş fi bănuit că eşti în starea asta.

  Mă uit în jos. Ce pot să spun ce să nu fi spus deja? Vreau mai mult. Vreau să rămână cu mine pentru că aşa vrea el, nu pentru că sunt o epavă plângăcioasă, şi nu vreau să mă bată – e chiar atât de absurd ceea ce-i cer?

  — Deduc că atunci când ai zis că eşti bine, de fapt, nu erai.

  Roşesc.

  — Aşa am crezut.

  — Anastasia, nu se poate să-mi spui ce crezi tu că vreau să aud. Asta nu mai e sinceritate, mă dojeneşte el. Cum să mai cred ce-mi spui?

  Mă uit la el şi văd că e încruntat, iar în ochi are o expresie goală.

  — Cum te-ai simţit în timp ce te băteam şi după aceea?

  — Nu mi-a plăcut. Aş prefera să n-o mai faci.

  — Păi, nici nu trebuia să-ţi placă.

  — Dar de ce-ţi place ţie? zic, ridicând privirea spre el.

  Întrebarea mea îl surprinde.

  — Chiar vrei să ştii?

  — Oh, crede-mă, sunt fascinată.

  Şi chiar nu reuşesc să-mi alung sarcasmul din glas. Îşi mijeşte din nou ochii.

  — Ai grijă! mă avertizează.

  Mă albesc la faţă.

  — Ai de gând să mă loveşti iar?

  — Nu, nu în seara asta.

  Pfiu… eu şi vocea mea interioară răsuflăm uşurate.

  — Deci… continui eu.

  — Îmi place controlul pe care mi-l oferă, Anastasia. Vreau să te comporţi într-un anume fel şi, dacă nu o faci, te voi pedepsi, iar tu vei învăţa să te porţi aşa cum doresc. Îmi place să te pedepsesc. Am vrut să te bat la fund de când m-ai întrebat dacă sunt gay.

  Amintirea mă face să roşesc. Dumnezeule, chiar şi eu voiam să mă bat singură după acea întrebare. Deci Katherine Kavanagh e responsabilă pentru toate acestea, iar dacă s-ar fi dus să obţină acel interviu şi să-i pună întrebarea cu pricina, pe ea ar fi durut-o fundul acum. Nu-mi place gândul. Cât de derutant este?

  — Aşadar, nu-ţi place felul meu de a fi.

  Se uită la mine lung, iarăşi tulburat.

  — Cred că eşti adorabilă aşa cum eşti.

  — Atunci, de ce încerci să mă schimbi?

  — Nu vreau să te schimb. Aş vrea să fii bine-crescută şi să respecţi setul de reguli pe care ţi le-am dat şi să nu mă sfidezi. E simplu.

  — Dar vrei să mă pedepseşti?

  — Da, vreau.

  — Asta e ceea ce nu înţeleg.

  Oftează şi-şi trece din nou mâna prin păr.

  — Aşa sunt eu făcut, Anastasia. Am nevoie să te controlez. Am nevoie să te porţi într-un anume fel şi, în caz contrar – ador să văd cum frumoasa ta piele de alabastru se face roz şi se încinge sub palmele mele. Mă excită.

  Fir-ar să fie! Ei, acum ajungem undeva.

  — Deci, nu e vorba despre durerea pe care mă faci s-o îndur?

  Înghite în sec.

  — Un pic, să văd dacă eşti în stare să suporţi, dar nu numai ăsta e motivul. E vorba despre faptul că vreau să faci tot ceea ce eu consider că se cuvine să faci – controlul suprem asupra altcuiva. Şi asta mă excită. Foarte mult, Anastasia. Uite, nu reuşesc să explic prea bine… n-am mai fost nevoit s-o fac până acum. Nu m-am gândit la asta serios. Mereu am fost cu oameni care gândesc la fel.

  Ridică din umeri în chip de scuză.

  — Şi tot nu mi-ai răspuns la întrebare – cum te-ai simţit după aceea?

  — Confuză.

  — Ai fost excitată sexual, Anastasia.

  Închide ochii un scurt moment, iar când îi redeschide şi se uită lung la mine, sunt aprinşi. Expresia lui stârneşte acea parte întunecată din mine, îngropată în adâncurile pântecului meu – libidoul, trezit la viaţă şi îmblânzit de el, dar, chiar şi acum, insaţiabil.

  — Nu te uita aşa la mine, murmură el.

  Mă încrunt. Dumnezeule, ce-am mai făcut acum?

  — Nu am nici un prezervativ, Anastasia, şi ştii, eşti supărată. Contrar convingerilor colegei tale de cameră, nu sunt un monstru priapic. Deci, te-ai simţit confuză?

  Mă foiesc sub privirea lui intensă.

  — În e-mailuri, văd că n-ai nici o problemă să fii sinceră cu mine. Mesajele tale îmi spun întotdeauna exact ce simţi. De ce nu poţi să faci asta şi în conversaţie? Te intimidez atât de mult?

  Culeg o scamă imaginară de pe cuvertura primită de la mama.

  — Mă ademeneşti, Christian. Mă copleşeşti cu totul. Mă simt ca Icar când s-a apropiat prea mult de soare, şoptesc.

  El face ochii mari.

  — Păi, cred că ai o percepţie totalmente greşită, murmură.

  — Ce?

  — Of, Anastasia, m-ai vrăjit, nu se vede de la o poştă?

  Nu, eu nu văd. Vrăjit… zeiţa mea intimă a rămas cu gura căscată. Nici ei nu-i vine să creadă.

  — Tot nu mi-ai răspuns la întrebare. Scrie-mi un e-mail. Dar în clipa asta chiar te rog să dormi. Pot să rămân peste noapte?

  — Vrei să rămâi? zic, incapabilă să-mi ascund speranţa din glas.

  — Tu m-ai vrut aici.

  — Nu mi-ai răspuns la întrebare.

  — O să-ţi scriu un e-mail, mormăie el irascibil.

  În picioare, îşi goleşte buzunarele blugilor de BlackBerry, chei, portofel şi bani. Dumnezeule, bărbaţii duc în buzunare o grămadă de nimicuri. Îşi dă jos ceasul de la mână, pantofii, ciorapii şi blugii şi-şi pune haina pe spătarul scaunului. Se duce în cealaltă parte a patului şi se întinde.

  — Culcă-te, îmi porunceşte el.

  Mă strecor sub cuverturi, înfiorându-mă, privind la el. Dumnezeule… rămâne peste noapte. Cred că am amorţit în urma şocului. Se ridică într-un cot şi se uită lung la mine.

  — Dacă ai de gând să plângi, plângi de faţă cu mine. Trebuie să ştiu.

  — Vrei să plâng?

  — Nu în mod deosebit. Vreau să ştiu cum te simţi. Nu vreau să-mi aluneci printre degete.

  Stinge lumina.

  — E târziu şi amândoi avem treabă mâine.

  Deci e aici… şi la fel de autoritar, dar nu mă pot plânge: e în patul meu. Nu prea înţeleg de ce… poate ar trebui să plâng mai des în faţa lui. Sting veioza de lângă pat.

  — Întinde-te pe o parte, cu spatele la mine, murmură el pe întuneric.

  Îmi dau ochii peste cap, pe deplin conştientă că nu mă poate vedea, dar fac cum mi s-a spus. Cu gingăşie, se apropie şi mă cuprinde cu braţele, trăgându-mă la pieptul lui.

  — Dormi, iubito, şopteşte şi îi simt nasul în păr când inhalează adânc.

  Doamne! Christian Grey doarme cu mine şi, în confortul şi alinarea braţelor sale, alunec într-un somn liniştit.

  Capitolul 17

  Flacăra lumânării e prea fierbinte. Pâlpâie şi dansează în aerul încins, o briză care nu potoleşte deloc arşiţa. Aripi din voal fâlfâie încoace şi-ncolo pe întuneric, împrăştiind firele de praf în cercul de lumină. Mă chinui să rezist, dar sunt atrasă. Şi deodată, totul e atât de luminos, iar eu zbor prea aproape de soare, năucită de lumină, pârjolită şi topită de dogoare, ostenită de strădaniile mele de a rămâne în aer. Sunt atât de caldă. Arşiţa… e înăbuşitoare, copleşitoare. Mă trezeşte din somn.

  Deschid ochii şi mă pomenesc înfăşurată de Christian Grey, ca de un steag al victoriei. Doarme dus, cu capul pe pieptul meu, cu braţul peste mine, ţinându-mă aproape, cu un picior înfăşurat pe după picioarele mele. Căldura corpului său mă sufocă. Îmi ia un moment să asimilez faptul că e încă în patul meu şi doarme buştean, iar afară e lumină – e dimineaţă. A petrecut toată noaptea cu mine.

  Am braţul drept întins, fără îndoială în căutarea unui loc răcoros şi, în timp ce procesez faptul că e încă cu mine, îmi vine în cap ideea că aş putea să-l ating. Doarme. Ezitând, îmi ridic mâna şi îl mângâi pe spate cu vârfurile degetelor. Aud un mârâit gutural nemulţumit şi se foieşte. Îşi freacă nasul de pieptul meu, inhalând adânc în timp ce se trezeşte. De sub chica de păr ciufulit, ochii cenuşii somnoroşi îi întâlnesc pe ai mei.

  — Bună dimineaţa, mormăie şi se încruntă. Dumnezeule, până şi în somn sunt atras de tine.

  Se mişcă încet, desprinzându-se de mine şi căutând să se orienteze în timp şi spaţiu. Devin conştientă de sexul lui tare lipit de şoldul meu. Îmi observă reacţia materializată în ochii măriţi şi zâmbeşte leneş şi sexy.

  — Hmm… chestia asta are nişte posibilităţi, dar cred că e mai bine să aşteptăm până duminică.

  Se apleacă şi-şi freacă nasul de urechea mea. Roşesc, dar apoi căldura lui îmi provoacă şapte nuanţe de stacojiu.

  — Eşti foarte excitant, murmur eu.

  — Nici tu nu stai rău la capitolul ăsta, şopteşte şi se lipeşte de mine.

  Roşesc şi mai mult. Nu asta am vrut să spun. Se ridică într-un cot şi se uită la mine amuzat. Se apleacă şi, spre surprinderea mea, mă sărută delicat pe buze.

  — Ai dormit bine? mă întreabă.

  Dau din cap aprobator şi, uitându-mă la el, îmi dau seama că am dormit foarte bine, exceptând poate ultima jumătate de oră, când mi-a fost prea cald.

  — Şi eu.

  Se încruntă.

  — Da, chiar am dormit bine.

  Ridică sprâncenele într-o expresie de surprindere plăcută.

  — Cât e ceasul?

  Mă uit la deşteptător.

  — E şapte jumate.

  — Şapte jumate… la dracu'.

  Se dă jos din pat şi-şi trage blugii. E rândul meu să mă arăt amuzată şi mă ridic în capul oaselor. Christian Grey a întârziat şi e agitat. Aşa ceva nu mi-a mai fost dat să văd. Îmi dau seama că nu mă mai doare posteriorul.

  — Ai o influenţă foarte proastă asupra mea. Am o întâlnire. Trebuie să plec – trebuie să ajung în Portland la opt. Tu faci mişto de mine?

  — Da, zic şi zâmbesc.

  — Am întârziat. Eu nu întârzii. O altă premieră, domnişoară Steele.

  Îşi pune haina şi apoi se apleacă şi-mi prinde capul între palme.

  — Duminică, spune, şi cuvântul e încărcat cu o promisiune nerostită.

  Tot ce se ascunde în adâncul corpului meu se destinde şi apoi se contractă într-o anticipare delicioasă. Senzaţia este desăvârşită.

  Fir-ar să fie, dacă mintea mea ar putea ţine pasul cu corpul… Se apleacă şi mă sărută grăbit. Îşi ia lucrurile de pe măsuţă şi pantofii – pe care nu-i încalţă.

  — O să vină Taylor să rezolve cu broscuţa ta. Am vorbit serios. Nu o mai conduce. Ne vedem la mine acasă duminică. Îţi transmit ora prin e-mail.

  Şi, ca un vârtej, a dispărut.

  Christian Grey a petrecut noaptea cu mine, iar eu mă simt odihnită. Şi n-am făcut sex, doar ne-am ţinut în braţe. Mi-a spus că n-a dormit niciodată cu nimeni – dar cu mine a dormit de trei ori. Rânjesc şi mă dau alene jos din pat. Mă simt mai optimistă decât mă simţeam ieri. Mă duc la bucătărie, simt nevoia să beau un ceai.

  După micul dejun, fac duş şi mă îmbrac rapid pentru ultima mea zi la Clayton's. Este sfârşitul unei epoci – adio, domnule şi doamnă Clayton, WSU, Vancouver, apartament, broscuţă. Mă uit la maşinăria malefică – e doar 7.52. Am timp.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Molestare şi ultraj: consecinţe

  Data: 27 mai 2011, 08.05

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Grey, Ai vrut să ştii de ce m-am simţit confuză după ce tu – şi aici putem folosi orice eufemism dorim – m-ai bătut la fund, m-ai pedepsit, m-ai molestat. Ei bine, în tot timpul acestui proces alarmant, m-am simţit înjosită, brutalizată şi abuzată. Şi, spre marea mea ruşine, ai dreptate, am fost excitată şi nu m-am aşteptat la aşa ceva. Aşa cum ştii prea bine, tot ce e legat de sex e nou pentru mine mi-aş fi dorit să am mai multă experienţă, poate aşa aş fi fost mai pregătită. Starea de excitare pe care am simţit-o a fost un şoc pentru mine.

  Dar ceea ce m-a îngrijorat cu adevărat a fost felul cum m-am simţit după aceea. Şi asta e mai greu de exprimat în cuvinte. Am fost fericită că ai fost fericit. M-am simţit uşurată că n-a fost chiar atât de dureros cum m-am temut c-ar putea să fie. Iar când am stat în braţele tale, m-am simţit… Împlinită. Dar mă simt foarte stânjenită, vinovată chiar, că m-am simţit astfel. Nu-mi stă în fire şi, prin urmare, sunt confuză. Crezi că e un răspuns la întrebarea ta?

  Sper că lumea Fuziunilor şi Achiziţiilor este la fel de stimulatoare ca întotdeauna… şi că n-ai întârziat prea mult.

  Mulţumesc că ai stat cu mine.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Descătuşează-ţi mintea

  Data: 27 mai 2011, 08.24

  Către: Anastasia Steele

  Interesant… chiar dacă titlul mesajului e uşor exagerat, domnişoară Steele.

  Ca să răspund la problemele ridicate:

  O să mă opresc la bătaia la fund – pentru că asta a fost.

  Deci, te-ai simţit înjosită, brutalizată, abuzată şi molestată – cât de bine ai intrat în pielea personajului Tess Durbeyfield! Dacă-mi amintesc corect, cred că tu ai fost cea care a ales brutalizarea. Te simţi cu adevărat astfel sau crezi că aşa ar trebui să te simţi? Sunt două lucruri diferite. Dacă aşa te simţi, crezi că ai putea să încerci să-ţi asumi aceste sentimente, să le accepţi, de dragul meu? Asta ar face o supusă.

  Îţi sunt recunoscător pentru lipsa de experienţă. O preţuiesc şi abia încep să înţeleg ce înseamnă. Mai simplu spus… Înseamnă că eşti a mea în toate felurile posibile.

  Da, ai fost excitată, stare care la rândul ei a fost foarte excitantă, nu e nimic greşit în asta.

  Fericit e un cuvânt care nu exprimă îndeajuns cum m-am simţit. Bucuria extatică se apropie mai mult de adevăr.

  Bătaia la fund aplicată ca pedeapsă este mult mai dureroasă decât cea aplicată senzual – deci, mai dur de atât n-o să fie, decât dacă, desigur, vei comite o infracţiune gravă, caz în care mă voi folosi de un instrument cu care te voi pedepsi. Şi pe mine m-a durut palma, dar mi-a plăcut.

  Şi eu m-am simţit împlinit – mai mult decât ai putea să ştii vreodată.

  Nu-ţi irosi energia cu sentimente de vinovăţie pentru fapte nepermise etc. Suntem doi adulţi care consimt şi ceea ce facem în spatele uşilor închise rămâne doar între noi doi. Trebuie să-ţi descătuşezi mintea şi să-ţi asculţi corpul.

  Lumea Fuziunilor şi a Achiziţiilor nu e nici pe departe la fel de stimulatoare ca tine, domnişoară Steele.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Dumnezeule… a mea în toate felurile posibile. Simt că nu mai am aer.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Adulţi care consimt!

  Data: 27 mai 2011, 08.26

  Către: Christian Grey

  Nu eşti în şedinţă?

  Mă bucur mult că te-a durut palma.

  Şi dacă mi-aş asculta corpul, acum m-aş afla în Alaska.

  Ana

  P. S.: Mă voi gândi la asumarea acestor sentimente.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Dar n-ai chemat poliţia

  Data: 27 mai 2011, 08:35

  Către: Anastasia Steele

  Domnişoară Steele, Dacă într-adevăr te interesează, să ştii că sunt în toiul unei şedinţe unde se discută piaţa livrărilor la termen.

  Dacă ai uitat cumva, ai stat lângă mine, ştiind ce am de gând să fac.

  Nu mi-ai cerut nici o secundă să mă opresc – nici n-ai folosit vreunul dintre cuvintele de siguranţă.

  Eşti adultă – ai capacitatea de a alege.

  Foarte sincer, aştept cu nerăbdare să mă doară palma.

  Îmi este limpede că nu-ţi asculţi partea potrivită a trupului.

  În Alaska e foarte frig şi nu e un loc în care să te ascunzi. Te-aş găsi.

  Doar pot să-ţi urmăresc telefonul mobil – ai uitat?

  Du-te la muncă.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Mă uit urât la ecran. Are dreptate, fireşte. E alegerea mea. Hmm. Vorbeşte serios când zice că vine să mă găsească? Să iau hotărârea să dispar o vreme? Mintea mi se duce iute la oferta mamei. Dau clic pe „reply”.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Hărţuitorule

  Data: 27 mai 2011, 08:36

  Către: Christian Grey

  Ai apelat la terapie pentru tendinţele de hărţuitor?

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Hărţuitor? Eu?

  Data: 27 mai 2011, 08:38

  Către: Anastasia Steele

  Dr. Flynn primeşte de la mine o mică avere în legătură cu tendinţa mea de hărţuitor şi alte tendinţe.

  Du-te la muncă.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Şarlatani scumpi

  Data: 27 mai 2011, 08.40

  Către: Christian Grey

  Te superi dacă-ţi sugerez, cu umilinţă, să cauţi o a doua opinie?

  Nu sunt sigură că dr. Flynn este foarte eficient.

  Domnişoara Steele

  De la: Christian Grey

  Subiect: Alte opinii

  Data: 27 mai 2011, 08.43

  Către: Anastasia Steele

  Nu că ar fi treaba ta, cu sau fără umilinţă, dar dr. Flynn este a doua opinie.

  Vei fi nevoită să mergi cu viteză în noua ta maşină, expunându-te unui risc imobil – cred că asta încalcă regulile.

  DU-TE LA MUNCĂ!

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: MAJUSCULE ŢIPĂTOARE

  Data: 27 mai 2011, 08.47

  Către: Christian Grey

  Ca subiect al tendinţelor tale de hărţuitor, de fapt, chiar cred că e treaba mea.

  N-am semnat încă. Aşa că regulile tale – vax albina. Şi programul meu începe abia la 9.30.

  Domnişoara Steele

  De la: Christian Grey

  Subiect: Lingvistică descriptivă

  Data: 27 mai 2011, 08.49

  Către: Anastasia Steele „Vax albina”? N-aş băga mâna în foc că expresia e de găsit prin dicţionare.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Lingvistică descriptivă

  Data: 27 mai 2011, 08.52

  Către: Christian Grey

  O găseşti după „hărţuitor” şi „maniac al controlului”.

  Iar lingvistica descriptivă e o limită dură pentru mine.

  Acum vrei să încetezi să mă mai deranjezi?

  Vreau să mă duc şi eu la muncă cu maşina mea cea nouă.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Tinere provocatoare, dar amuzante

  Data: 27 mai 2011, 08.56

  Către: Anastasia Steele

  Mă mănâncă palma.

  Ai grijă la drum, domnişoară Steele.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Să conduci un Audi îţi dă o mare bucurie. Are servodirecţie. Wanda, broscuţa mea, n-are putere în ea deloc – nicăieri – aşa încât porţia mea de mişcare zilnică, adică şofatul broscuţei, va înceta. A, dar voi avea parte de un instructor personal, conform regulilor lui Christian. Mă încrunt. Urăsc mişcarea fizică.

  În timp ce conduc, încerc să analizez schimbul nostru de e-mailuri. Uneori, e un ticălos cu aere de superioritate. Şi apoi mă gândesc la Grace şi mă simt vinovată. Dar, desigur, nu l-a născut. Hmm, asta e o întreagă lume de suferinţă necunoscută. Ei, atunci, un ticălos cu aere de superioritate i se potriveşte. Da. Sunt adultă, mulţumesc că mi-ai reamintit, Christian Grey, şi e alegerea mea. Problema e că eu îl vreau doar pe Christian Grey, nu tot… bagajul lui – iar în clipa asta are atâta bagaj cât să umple cala unui 747. N-aş putea să mă relaxez şi să îl accept? Aşa cum ar face o supusă? Am zis că aş încerca. E o sarcină teribil de grea.

  Opresc în parcarea magazinului. În timp ce intru, abia dacă-ml vine să cred că e ultima mea zi acolo. Din fericire, magazinul e plin şi timpul trece repede. În pauza de prânz, domnul Clayton mă cheamă din depozit. Îl găsesc lângă un curier pe motocicletă.

  — Domnişoara Steele? întreabă curierul.

  Mă uit întrebătoare la domnul Clayton, care ridică din umeri! la fel de nedumerit ca mine. Mi se strânge inima. Ce mi-o mai fi trimis Christian? Semnez pentru pacheţel şi-l deschid imediat. E un Blackberry. Inima mi se strânge şi mai mult. Îl pornesc.

  De la: Christian Grey

  Subiect: BlackBerry DE ÎMPRUMUT

  Data: 27 mai 2011, 11.15

  Către: Anastasia Steele

  Trebuie să pot lua legătura cu tine tot timpul şi, dat fiind că asta e forma ta de comunicare cea mai sinceră, m-am gândit că ai avea nevoie de un BlackBerry.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Cosumerismul a luat-o razna

  Data: 27 mai 2011, 13.22

  Către: Christian Grey

  Cred că trebuie să-l suni de îndată pe dr. Flynn. Tendinţele tale de hărţuitor îşi fac de cap.

  Sunt la muncă. O să-ţi scriu când ajung acasă.

  Mulţumesc pentru acest gadget.

  Nu m-am înşelat când am zis că eşti consumatorul suprem. De ce faci asta?

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Înţelepciune la o persoană atât de tânără

  Data: 27 mai 2011,13:24

  Către: Anastasia Steele

  Un argument bine plasat, ca de fiecare dată, domnişoară Steele.

  Dr. Flynn e în concediu.

  Şi fac asta pentru că pot.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Pun obiectul la loc în buzunar, deja simţind că-l urăsc. Corespondenţa prin e-mail cu Christian creează dependenţă, dar eu mai trebuie să şi muncesc. Îmi bâzâie o dată în buzunarul de la spate… Se potriveşte, îmi zic cu ironie, dar, făcând apel la toată voinţa mea, îl ignor.

  La patru, domnul şi doamna Clayton îi adună pe toţi angajaţii în magazin şi, în timpul unui discurs stânjenitor de lacrimogen, îmi fac cadou un cec de trei sute de dolari. În acest moment, toate evenimentele din ultimele trei săptămâni se acumulează în mintea mea: examenele, absolvirea, un miliardar aprig şi deranjat mintal, deflorarea, limitele dure şi acceptabile, sălile de jocuri fără console, călătoriile cu elicopterul şi faptul că mâine mă voi muta. Uluitor, reuşesc să-mi păstrez cumpătul. Vocea mea interioară e căzută pe spate de admiraţie. Îi îmbrăţişez cu căldură pe soţii Clayton. Au fost nişte patroni cumsecade şi generoşi şi o să-mi lipsească.

  Când ajung acasă, o văd pe Kate, care se dă jos din maşina ei.

  — Asta ce e? spune pe un ton acuzator, arătând spre Audi. Nu pot să rezist.

  — E o maşină, zic eu cu sarcasm.

  Îşi mijeşte ochii şi, pentru o clipă, mă întreb dacă nu cumva o să mă pună şi ea pe genunchi.

  — Cadoul meu de absolvire, precizez, încercând să par nonşalantă.

  Da, primesc zilnic în dar maşini scumpe. Kate rămâne cu gura căscată.

  — E generos, chiar peste măsură, nemernicul, nu-i aşa?

  Încuviinţez din cap.

  — Să ştii că am încercat să o refuz, dar, sincer, n-a meritat efortul.

  Kate îşi ţuguie buzele.

  — Nu-i de mirare că eşti copleşită. Am remarcat că a rămas peste noapte.

  — Mda, zic eu cu melancolie.

  — Terminăm şi noi de împachetat drăciile alea?

  Aprob dând din cap şi o urmez înăuntru. Verific e-mailul de la Christian.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Duminică

  Data: 27 mai 2011, 13.40

  Către: Anastasia Steele

  Ne vedem duminică la ora 1 p.m.?

  Doctorul va veni la Escala să te consulte la 1.30.

  Plec la Seattle acum.

  Sper că mutarea voastră va decurge bine şi aştept cu nerăbdare ziua de duminică.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Dumnezeule, putea la fel de bine să discute despre vreme. Decid să-i răspund la e-mail de îndată ce terminăm de împachetat. Omul ăsta e incredibil: acum e amuzant, iar în clipa următoare poate deveni formal şi rigid. E greu să ţii pasul cu el. Sincer, e ca un e-mail trimis către angajaţi. Îmi dau ochii peste cap cu o expresie sfidătoare şi mă duc s-o ajut pe Kate la împachetat.

  Kate şi cu mine suntem în bucătărie când auzim o bătaie în uşă. Pe verandă e Taylor, arătând impecabil în costum. Observ reminiscenţele de fost militar în tunsoarea lui, fizicul fără cusur şi privirea calmă.

  — Domnişoară Steele, spune, am venit să iau maşina.

  — A, da, sigur. Intră, mă duc să iau cheile.

  Cu siguranţă că însărcinarea asta îi depăşeşte obligaţiile curente. Mă întreb ce scrie în fişa postului la Taylor. Îi dau cheile şi merge într-o tăcere stingheritoare – pentru mine, cel puţin – spre broscuţa bleu. Deschid portiera şi scot din torpedou lanterna. Asta e tot. Nu mai am alte obiecte personale în Wanda. Adio, Wanda. Mulţumesc, îi mângâi acoperişul în timp ce închid portiera din dreapta.

  — De cât timp lucrezi pentru domnul Grey? întreb.

  — De patru ani, domnişoară Steele.

  Subit, simt o nevoie copleşitoare să-l bombardez cu întrebări, să aflu tot ce-ar putea să ştie omul asta despre Christian, toate secretele lui. Dar mă gândesc că, desigur, şi el a semnat un contract de confidenţialitate. Mă uit la el neliniştită. Are aceeaşi expresie reţinută ca şi Ray şi încep să devin mai caldă faţă de el.

  — E un om bun, domnişoară Steele, spune el cu un zâmbet.

  Apoi mă salută scurt din cap, se urcă în maşină şi pleacă.

  Apartamentul, broscuţa, Clayton's – toate se schimbă acum. Clatin din cap în timp ce intru în casă. Iar cea mai mare schimbare dintre toate este Christian Grey. Taylor spune că e un om bun. Pot eu să-l cred?

  José vine şi el pe la opt, cu nişte mâncare chinezească. Am terminat. Totul e împachetat şi suntem gata de plecare. Aduce şi câteva sticle de bere, iar Kate şi cu mine ne relaxăm pe canapea, în vreme ce el stă între noi pe podea, cu picioarele încrucişate. Ne uităm la prostiile de la televizor, bem bere şi povestim cu drag şi zgomotos diverse amintiri, pe măsură ce berea îşi face efectul. Au fost patru ani frumoşi.

  Atmosfera dintre mine şi José a revenit la normal, încercarea de sărut fiind dată uitării. Mă rog, a fost ascunsă sub covorul pe care zeiţa mea intimă stă întinsă, mâncând struguri şi bătând darabana cu degetele, aşteptând nu aşa de răbdătoare ziua de duminică. Cineva bate la uşă şi inima-mi sare în gât. Să fie…?

  Kate se duce să deschidă şi e gata-gata să fie răsturnată de Elliot. O apucă într-un clinci hollywoodian care se transformă rapid într-o îmbrăţişare art house de tip european. Acum, pe bune… luaţi-vă, fraţilor, o cameră! José şi cu mine ne uităm unul la celălalt. Lipsa lor de pudoare mă oripilează.

  — Vrei să mergem la bar? îl întreb pe José, care dă din cap cu hotărâre.

  Desfăşurarea de forţe sexoasă, lipsită de reţineri, din faţa noastră, ne face să he simţim în plus. Kate se uită la mine, roşie la faţă şi cu ochii aprinşi.

  — Eu mă duc cu José să bem ceva, îi zic şi îmi dau ochii peste cap.

  Ha! Încă mai pot să-mi dau ochii peste cap când am chef.

  — OK, răspunde ea, rânjind cu gura până la urechi.

  — Bună, Elliot. Pa, Elliot.

  El îmi face cu ochiul lui mare şi albastru, iar José şi cu mine ieşim afară, chicotind ca doi adolescenţi.

  În drum spre bar, îl iau de braţ pe José. Doamne, e atât de necomplicat băiatul asta – n-am ştiut să apreciez această calitate până acum.

  — Şi n-o să uitaţi să veniţi la inaugurarea expoziţiei mele, nu-i aşa?

  — Bineînţeles, José, când e?

  — Pe 9 iunie.

  — Asta în ce zi pică? întreb cuprinsă subit de panică.

  — Joi.

  — Mda, ajung fără probleme… iar tu o să ne faci o vizită în Seattle?

  — Numai să-ncerci să mă opreşti! zice el cu un zâmbet larg.

  E târziu când mă întorc de la bar. Kate şi Elliot nu se văd nicăieri, dar, mamă, mamă, ce bine pot fi auziţi! Fir-ar să fie! Sper că eu nu-s la fel de zgomotoasă. Christian nu e – asta ştiu. Gândul mă face să roşesc şi evadez în camera mea. După o scurtă îmbrăţişare „nu chiar aşa stângace, slavă Domnului”, José îşi ia tălpăşiţa. Nu ştiu când o să-l mai văd, probabil că la expoziţia lui de fotografie, şi încă o dată sunt bucuroasă că în sfârşit poate să-şi expună lucrările într-o expoziţie. O să-mi fie dor de el şi de şarmul lui băieţesc. N-am găsit tăria necesară să-i spun de broscuţă. Ştiu c-o să facă urât când o să afle, iar pe mine nu mă ţin curelele să suport decât pe rând, una câte una, hachiţele bărbaţilor. Ajunsă în cameră, verific maşina malefică şi, bineînţeles, găsesc un e-mail de la Christian.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Unde eşti?

  Data: 27 mai 2011, 22:14

  Către: Anastasia Steele „Sunt la muncă. O să-ţi scriu când ajung acasă.”

  Eşti tot la muncă sau ţi-ai împachetat şi telefonul, BlackBerry-ul şl MacBook-ul?

  Sună-mă, altfel mă văd forţat să-l sun pe Elliot.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Of.. José… fir-ar să fie.

  Iau telefonul şi găsesc cinci apeluri pierdute şi un mesaj vocal. Temătoare, ascult mesajul. E de la Christian.

  „Cred că trebuie să înveţi să-mi gestionezi aşteptările. Nu sunt un om răbdător. Dacă spui că mă vei contacta când termini programul, atunci ar trebui să ai decenţa să o faci. Altfel, îmi fac griji şi asta e o emoţie cu care nu sunt familiarizat şi n-o tolerez prea bine. Sună-mă”.

  La naiba. Da' chiar nu mă slăbeşte deloc omul ăsta? Mă sufocă. Arunc o privire urâtă spre telefon. Paralizată de frică, îi caut numărul de telefon şi aştept să-mi răspundă. Probabil că i-ar plăcea să mă bală de să scoată din mine şapte nuanţe de roşu. Gândul mă deprimă.

  — Bună, zice el încet, iar răspunsul lui mă dezarmează pentru că mă aşteptam să fie mânios şi, când colo, din glasul lui răzbate uşurarea.

  — Bună, murmur eu.

  — Mi-am făcut griji pentru tine.

  — Ştiu. Îmi pare rău că nu ţi-am răspuns, dar să ştii că sunt bine.

  Se opreşte o clipă.

  — Ai petrecut frumos în seara asta? întreabă pe un ton vioi şl politicos.

  — Da. Am terminat de împachetat şi pe urmă José a adus nişte mâncare chinezească.

  Închid ochii strâns când pomenesc numele lui José, dar Christian nu zice nimic.

  — Dar tu ce-ai făcut? întreb ca să umplu abisul asurzitor de tăcere apărut subit între noi.

  Nu-i dau voie să mă facă să mă simt vinovată pentru José.

  În cele din urmă, oftează.

  — Am fost la o cină pentru colectare de fonduri. M-am plictisit de moarte. Cum am prins ocazia, m-am şi cărat de-acolo.

  Pare atât de trist şi de resemnat că mi se strânge inima. Mi-l imaginez în urmă cu atâtea nopţi cum stătea la pian în livingul uriaş şi îmi amintesc de melancolia dulce-amară, insuportabilă a muzicii pe care o cânta.

  — Îmi doresc să fi fost aici, şoptesc, pentru că simt nevoia să-l ţin în braţe.

  Să-l mângâi. Chiar dacă n-o să mă lase. Vreau să-l simt aproape.

  — Vrei tu asta? murmură el cu blândeţe.

  Fir-ar! Parcă n-ar fi el şi neliniştea începe să mă cuprindă.

  — Da, murmur.

  După o eternitate, oftează.

  — Ne vedem duminică?

  — Da, duminică, răspund şi un fior îmi străbate trupul.

  — Noapte bună.

  — Noapte bună, Sir.

  Formula de adresare îl ia prin surprindere, îmi dau seama după cum a tras aer în piept.

  — Succes la mutarea de mâine, Anastasia.

  Are o voce caldă şi rămânem amândoi la telefon ca adolescenţii, niciunul dintre noi nevrând să închidă.

  — Închide tu, şoptesc.

  În sfârşit, îi simt zâmbetul.

  — Ba nu, închide tu.

  Şi ştiu că zâmbeşte larg.

  — Păi, nu vreau.

  — Nici eu.

  — Ai fost supărat pe mine?

  — Da.

  — Şi încă mai eşti?

  — Nu.

  — Deci, n-ai să mă pedepseşti?

  — Nu. Eu reacţionez pe moment.

  — Am remarcat.

  — Poţi să închizi acum, domnişoară Steele.

  — Chiar doriţi asta, Sir?

  — Du-te la culcare, Anastasia.

  — Da, Sir.

  Amândoi rămânem pe fir.

  — Ţi-a trecut vreodată prin minte să şi faci ceea ce ţi se spune?

  E amuzat şi, în acelaşi timp, exasperat.

  — Poate. Vedem după duminică.

  Şi închid telefonul.

  Elliot stă şi-şi admiră „opera”. A reuşit să reconecteze televizorul nostru la sistemul de recepţie prin satelit din apartamentul nostru din Pike Place Market. Kate şi cu mine ne aruncăm pe canapea şi chicotim, impresionate de dibăcia lui în mânuirea bormaşinii. Monitorul plat arată cam ciudat pe peretele din cărămizi al depozitului transformat în locuinţă, dar fără doar şi poate că mă voi obişnui cu el.

  — Vezi, iubito, e simplu.

  Îi adresează lui Kate un zâmbet larg, cu dinţii albi la vedere, iar ea se topeşte literalmente pe canapea.

  Îmi dau ochii peste cap la cei doi îndrăgostiţi.

  — Tare mult mi-ar plăcea să rămân, iubito, dar surioara mea s-a întors de la Paris şi în seara asta avem o cină obligatorie în familie.

  — Poţi să treci pe-aici după aia? întreabă Kate, cu glas moale – total necaracteristic pentru ea.

  Mă ridic şi mă duc spre bucătărie, sub pretextul că trebuie să despachetez ceva. Ăştia doi încep să devină sentimentali.

  — Să văd dacă reuşesc să scap, promite el.

  — Te conduc până jos, zice Kate zâmbind.

  — Pe mai târziu, Ana, mă salută Elliot, cu un zâmbet larg.

  — Pa, Elliot. Salută-l pe Christian din partea mea.

  — Doar să-l salut? insistă el şi sprâncenele i se ridică sugestiv.

  — Da, zic şi roşesc.

  Îmi face cu ochiul, iar eu mă înroşesc în timp ce el o urmează pe Kate spre ieşire.

  Elliot e un tip adorabil şi foarte diferit de Christian. E cald, deschis şi apropiat fizic, poate prea apropiat, de Kate. Abia dacă se pot abţine să nu se pipăie tot timpul – să fiu sinceră, e chiar stânjenitor – iar eu sunt verde de invidie.

  Kate se întoarce cam în douăzeci de minute cu pizza şi stăm între cutii, în noul nostru spaţiu deschis, şi mâncăm direct din cutie. Tatăl lui Kate a fost o bomboană. Apartamentul pe care ni l-a găsit nu e foarte mare, dar e îndeajuns de spaţios, cu trei dormitoare şi un living încăpător, cu vedere chiar la Pike Place Market. Podelele sunt din lemn masiv, pereţii sunt din cărămidă, iar hiaturile mobilierului de bucătărie sunt din beton lustruit, foarte practic, foarte modern. Amândurora ne place că suntem chiar în centrul oraşului.

  La opt, sună interfonul. Kate sare de pe canapea, iar inima îmi sare în gât.

  — O livrare, domnişoară Steele, domnişoară Kavanagh.

  Dezamăgirea îmi curge liberă şi neaşteptată prin vene. Nu e Christian.

  — Etajul doi, apartamentul doi.

  Kate îi permite comisionarului accesul în clădire. Acesta rămâne cu gura căscată când o vede pe Kate, îmbrăcată în blugi mulaţi, tricou şi cu părul strâns într-un coc, şi şuviţe cârlionţate care-i încadrează faţa. Are efectul ăsta asupra bărbaţilor. Tânărul ţine în mână o sticlă de şampanie, având ataşată de ea un balon în formă de elicopter şi un bilet. Kate îl ameţeşte cu un zâmbet ca să-l expedieze mai repede şi începe să-mi citească mesajul.

  Domniţelor, Noroc în noua voastră locuinţă.

  Christian Grey

  Kate clatină din cap a dezaprobare.

  — De ce n-o fi scris simplu, „de la Christian”? Şi care-i treaba cu elicopterul?

  — Charlie Tango.

  — Ce?

  — Christian m-a adus la Seattle cu elicopterul lui personal, zic şi ridic din umeri.

  Kate se zgâieşte la mine cu gura căscată. Trebuie să spun că mă-nnebunesc după situaţiile astea – Katherine Kavanagh, tăcută şi îngenuncheată – sunt atât de rare. Îmi las un răgaz scurt şi voluptuos ca să mă pot delecta.

  — Da, are un elicopter, pe care-l pilotează singur, declar eu cu mândrie.

  — Păi, bineînţeles că nemernicul obscen de bogat are elicopter. De ce nu mi-ai spus?

  Kate se uită acuzator la mine, dar zâmbeşte şi clatină din cap neîncrezătoare.

  — În ultima vreme, am avut o grămadă pe cap.

  Ea se încruntă.

  — Te descurci cât o să fiu eu plecată?

  — Bineînţeles, o liniştesc.

  Un oraş nou, fără slujbă… un iubit cu o doagă lipsă.

  — I-ai dat noua noastră adresă?

  — Nu, dar hărţuirea e una din specializările lui, spun eu pe un ton cât mai detaşat.

  Kate se încruntă şi mai mult.

  — Nu ştiu de ce, dar nu mă surprinde. Mă îngrijorează, Ana. Cel puţin e o şampanie de calitate şi mai e şi rece, pe deasupra.

  Bineînţeles că e. Numai Christian ar fi în stare să trimită şampanie la gheaţă sau s-o pună pe secretara lui s-o facă… ori poate pe Taylor. O deschidem imediat şi găsim ceştile de ceai – au fost ultimele obiecte pe care le-am împachetat.

  — Bollinger Grande Année Rosé 1999, un an excelent, spun eu rânjind către Kate şi ciocnim ceştile.

  Mă trezesc devreme într-o dimineaţă cenuşie de duminică, după un somn surprinzător de odihnitor şi stau trează uitându-mă lung la cutiile mele. Chiar ar trebui să începi să despachetezi astea, mă cicăleşte Vocea interioară, ţuguindu-şi buzele de harpie. Nu… astăzi e ziua cea mare. Zeiţa intimă nu-şi mai încape în piele de bucurie, sărind de pe un picior pe celălalt. Frământarea atârnă grea şi de rău augur deasupra capului meu ca un nor negru de furtună tropicală. Fluturii îmi inundă pântecul – precum şi o durere mai sumbră, carnală şi totodată plăcută, când încerc să-mi imaginez ce are să-mi facă… şi, desigur, trebuie să semnez blestematul ăla de contract… sau nu? Maşinăria malefică de pe podea mă anunţă că am primit un e-mail nou.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Viaţa mea în cifre

  Data: 29 mai 2011, 08.04

  Către: Anastasia Steele

  Dacă vii cu maşina, vei avea nevoie de codul ăsta de acces pentru garajul subteran de la Escala: 146963

  Parchează în sectorul cinci – este unul din sectoarele mele.

  Codul pentru lift: 1880.

  Christian Grey, CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Un an excelent pentru vin

  Data: 29 mai 2011, 08:08

  Către: Christian Grey

  Da, Sir. S-a înţeles.

  Mulţumesc pentru şampanie şi pentru Charlie Tango gonflabil, care acum e legat de patul meu.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Invidie

  Data: 29 mai 2011,08.11

  Către: Anastasia Steele

  Cu plăcere.

  Să nu întârzii.

  Îl invidiez pe Charlie Tango.

  Christian Grey, CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Aerul lui autoritar mă face să-mi dau ochii peste cap, dar ultima propoziţie îmi aduce un zâmbet pe buze. Mă duc la baie, întrebându-mă dacă Elliot a reuşit să se întoarcă noaptea trecută şi încercând din greu să-mi stăpânesc nervii.

  Pot să conduc maşina Audi şi în pantofi cu tocuri înalte! Exact la 12.55, intru în garajul de la Escala şi parchez în sectorul cinci. Oare câte sectoare deţine? SUV-ul Audi şi R8-ul sunt acolo, împreună cu două SUV-uri Audi mai mici… hmm. Îmi verific rimelul pe care rareori îl folosesc în oglinda de pe parasolar. N-am avut aşa ceva la broscuţă.

  Du-te, fetiţo! Zeiţa mea intimă are pompoanele în mâini – acum e în postură de majoretă. În oglindirile infinite din ascensor, îmi verific rochia de culoarea prunei – mă rog, rochia lui Kate. Ultima oară când am purtat-o, a vrut să o cojească de pe mine. Gândul îmi provoacă nişte contracţii. Senzaţia e de-a dreptul minunată şi abia dacă mai respir. Am îmbrăcat lenjeria intimă cumpărată de Taylor. Roşesc când mi-l închipui cu tunsoarea lui cazonă plimbându-se printre rafturile de la Agent Provocateur sau de unde le-o fi cumpărat. Uşile se deschid şi ies în foaierul apartamentului numărul unu.

  Taylor aşteaptă lângă uşile duble când ies din ascensor.

  — Bună ziua, domnişoară Steele, mă salută el.

  — Oh, te rog, spune-mi Ana.

  — Ana, zice şi zâmbeşte. Domnul Grey te aşteaptă.

  Cred şi eu.

  Christian stă pe canapeaua din living şi citeşte ziarele de duminică. Ridică privirea când intru. Camera e exact aşa cum mi-o amintesc – a trecut o săptămână de când am fost aici, dar mi se pare că a trecut mult mai mult. Christian pare relaxat şi calm – de fapt, arată divin. E îmbrăcat cu o cămaşă din olandă albă şi blugi, fără pantofi şi fără şosete. Are părul ciufulit, iar ochii îi sclipesc jucăuş. Se ridică şi vine spre mine, cu un zâmbet încântat şi amuzat pe buzele lui minunat sculptate.

  Rămân imobilizată la intrarea în cameră, paralizată de frumuseţea lui şi de dulcea anticipare a ceea ce urmează. Câmpul electric familiar dintre noi e la locul lui, scânteind lent în pântecul meu şi atrăgându-mă spre el.

  — Hmm… rochia asta, murmură el aprobator, privindu-mă. Bine ai revenit, domnişoară Steele, şopteşte şi, prinzându-mi bărbia, se apleacă şi depune un sărut uşor şi blând pe buzele mele.

  Atingerea buzelor noastre reverberează prin trupul meu. Mi se taie respiraţia mi se poticneşte.

  — Bună, şoptesc, roşind instantaneu.

  — Ai venit la timp. Îmi place punctualitatea. Vino.

  Mă ia de mână şi mă duce la canapea.

  — Am vrut să-ţi arăt ceva, spune în timp ce ne aşezăm.

  Îmi dă ziarul Seattle Times. Pe pagina a opta, e o fotografie cu noi doi la ceremonia de absolvire. Incredibil! Am ajuns la ziar! Citesc legenda.

  Christian Grey şi prietena la ceremonia de absolvire de la WSU Vancouver.

  Râd şi-i zic:

  — Vasăzică, sunt „prietena” ta acum.

  — Aşa se pare. Dacă aşa scrie în ziar, trebuie să fie adevărat, spune şi zâmbeşte afectat.

  Se aşază, cu tot corpul întors spre mine, cu un picior îndoit sub celălalt. Întinde mâna şi-mi prinde părul după ureche cu arătătorul lui lung. Atingerea lui îmi trezeşte la viaţă corpul, dornic şi în aşteptare.

  — Aşadar, Anastasia, acum ştii mai multe despre felul meu de a fi decât ultima oară când ai fost aici.

  — Da.

  Unde vrea să ajungă cu asta?

  — Şi totuşi, te-ai întors.

  Încuviinţez din cap cu sfială, iar ochii lui mă privesc aprinşi. Clatină din cap ca şi cum s-ar lupta cu o idee.

  — Ai mâncat? mă întreabă ca din senin.

  Fir-ar!

  — Nu.

  — Ţi-e foame?

  Chiar se străduieşte să nu pară iritat.

  — Nu de mâncare, şoptesc, iar nările i se umflă în chip de reacţie.

  Se apleacă în faţă şi-mi şopteşte la ureche:

  — Eşti la fel de nerăbdătoare ca întotdeauna, domnişoară Steele, şi, ca să-ţi destăinui un mic secret, la fel sunt şi eu. Dar dr. Greene trebuie să ajungă aici în scurt timp.

  Se ridică în capul oaselor.

  — Era bine dac-ai fi mâncat, mă dojeneşte el cu blândeţe.

  Sângele meu încins se răceşte. La naiba – doctorul! Am uitat complet.

  — Ce poţi să-mi spui despre dr. Greene? întreb ca să schimb vorba.

  — E cel mai bun ginecolog din Seattle. Ce-aş putea să spun mai mult? zice, ridicând din umeri.

  — Parcă era vorba că mă consultă medicul tău personal şi să nu-mi spui că, de fapt, eşti femeie, pentru că n-am să te cred.

  Îmi aruncă o privire care spune: nu fi ridicolă.

  — Cred că e mai potrivit să te vadă un specialist. Nu crezi şi tu la fel? zice pe un ton moderat.

  Încuviinţez din cap. Dumnezeule, dacă e cel mai bun ginecolog, iar el a programat-o să mă vadă într-o zi de duminică, unde mai pui că şi la ora prânzului… Nici nu vreau să-mi imaginez cât costă consultaţia asta. Christian se încruntă brusc, de parcă şi-ar fi amintit ceva neplăcut.

  — Anastasia, mama ar dori să vii la noi la cină în seara asta. Cred că şi Elliot o invită pe Kate. Nu ştiu ce simţi tu în privinţa asta. Va fi ciudat pentru mine să te prezint familiei mele.

  Ciudat? De ce?

  — Ţi-e ruşine cu mine?

  Mă simt rănită şi nu reuşesc să ascund asta.

  — Bineînţeles că nu, zice, uşor iritat.

  — De ce e ciudat, atunci?

  — Pentru că n-am mai făcut-o înainte.

  — Dar tu de ce ai voie să faci feţe-feţe şi eu nu?

  Clipeşte către mine.

  — Nici nu mi-am dat seama.

  — Păi, de regulă, nici eu nu-mi dau seama, rostesc scurt.

  Christian se uită încruntat la mine, fără grai. Taylor apare în prag.

  — Dr. Greene a sosit, sir.

  — Condu-o în camera domnişoarei Steele.

  Camera domnişoarei Steele!

  — Eşti gata pentru contraceptive? întreabă în timp ce se ridică şi-mi întinde mâna.

  — Doar n-o să vii şi tu, nu? zic eu şocată.

  Râde şi-mi răspunde:

  — Crede-mă, plătesc destui bani ca să şi privesc, Anastasia, dar nu cred că doamna doctor va fi de acord.

  Îi iau mâna şi el mă trage în braţele lui şi mă sărută cu foc. Îl prind de braţe, luată prin surprindere. Şi-a pus mâna în părul meu, ţinându-mă de cap, şi mă trage spre el, fruntea lui fiind lipită de a mea.

  — Mă bucur tare mult că eşti aici, şopteşte. Abia aştept să te văd dezbrăcată.

  Capitolul 18

  Dr. Greene este înaltă, blondă şi îmbrăcată impecabil într-un costum albastru-închis. Îmi aminteşte de femeile care lucrează în biroul lui Christian. E ca o imagine obţinută prin tehnica portretului-robot – încă o blondă Stepford. Are părul prins într-un coc elegant. Nu are mult peste patruzeci de ani.

  — Domnule Grey, spune şi strânge mâna întinsă de Christian.

  — Vă mulţumesc că aţi avut amabilitatea să veniţi, mai ales că v-am anunţat în ultimul moment.

  — Eu vă mulţumesc, domnule Grey. Aţi fost îndeajuns de generos ca să merite efortul. Domnişoară Steele.

  Zâmbeşte, evaluându-mă din priviri cu ochii ei calmi. Ne strângem mâinile şi-mi dau seama că e una dintre acele femei care nu-i tolerează cu dragă inimă pe proşti. Ca şi Kate. O plac din prima clipă. Îi aruncă lui Christian o privire sugestivă şi, după un moment uşor jenant, acesta se prinde în sfârşit.

  — O să vă aştept jos, bâiguie el şi pleacă din încăperea care va fi dormitorul meu.

  — Ei, domnişoară Steele, domnul Grey îmi plăteşte o mică avere ca să mă ocup de tine. Cu ce-ţi pot fi de folos?

  După o examinare riguroasă şi o discuţie prelungită, dr. Greene şi cu mine decidem că mini pilula ar fi cea mai potrivită. Îmi scrie o reţetă şi mă sfătuieşte să iau pilulele a doua zi. Îmi place mult atitudinea ei serioasă – mi-a repetat până la saturaţie cât e de important să iau pilula la aceeaşi oră, în fiecare zi. Şi-mi dau seama că e moartă de curiozitate să afle despre aşa-zisa mea relaţie cu domnul Grey. Nu-i dau nici un fel de detalii. Nu ştiu de ce, dar nu cred că ar mai fi la fel de calmă şi de stăpână pe sine dacă ar vedea Camera Roşie a Durerii. Roşesc când trecem pe lângă uşa închisă şi coborâm scările spre galeria de artă care e livingul lui Christian.

  Aşezat pe canapea, Christian citeşte. Sistemul audio reproduce o arie minunată, care-ţi taie respiraţia şi care-l înfăşoară ca într-un cocon, umplând spaţiul încăperii cu o muzică dulce, emoţionantă. Pentru o clipă, are o înfăţişare senină. Se întoarce şi se uită la noi când intrăm şi îmi zâmbeşte cu căldură.

  — Aţi terminat? întreabă cu tonul unui om sincer interesat.

  Îndreaptă telecomanda spre o cutie albă cu aspect plăcut de sub şemineu, care îi adăposteşte iPod-ul şi splendida melodie scade în volum, continuând să se audă totuşi în fundal. Se ridică şi vine înspre noi.

  — Da, domnule Grey. Să ai grijă de ea. E o femeie frumoasă şi inteligentă.

  Christian rămâne surprins – ca şi mine, de altfel. Nu era tocmai ceea ce te aşteptai să auzi de la un doctor. Îi dă cumva un fel de avertisment nu tocmai subtil? Christian îşi revine.

  — Este ceea ce şi intenţionez să fac, murmură, uşor uimit.

  Mă uit la el şi ridic din umeri, stânjenită.

  — Vă voi trimite factura, spune ea pe un ton vioi în timp ce-i strânge mâna lui Christian. La revedere şi noroc, Ana.

  Zâmbeşte, în timp ce ne strângem mâinile. Taylor răsare de nicăieri ca s-o conducă prin uşile duble spre ascensor. Cum reuşeşte să facă asta? Unde stă şi pândeşte?

  — Cum a fost? se interesează Christian.

  — Excelent, mulţumesc. Mi-a spus că trebuie să mă abţin de la orice fel de activitate sexuală în următoarele patru săptămâni.

  Şocat, Christian rămâne mai întâi cu gura căscată, după care o închide la loc, iar eu nu-mi mai pot ţine faţa serioasă şi rânjesc prosteşte.

  — Te-am avut la faza asta!

  Îl văd că îngustează privirea şi mă opresc imediat din râs. De fapt, arată chiar ameninţător. Am încurcat-o! Vocea interioară se piteşte într-un colţ şi tot sângele mi se scurge din obraz, când îmi imaginez cum mă aşază iar pe genunchi.

  — Te-am avut! spune şi zâmbeşte afectat.

  Mă apucă de mijloc şi mă trage lângă el.

  — Eşti incorigibilă, domnişoară Steele, murmură, privindu-mă în ochi în timp ce-şi împleteşte degetele în părul meu, imobilizându-mă cu fermitate. Mă sărută cu foc şi mă agăţ de braţele lui musculoase ca să mă sprijin.

  — Oricât de mult mi-ar plăcea să ţi-o trag aici şi acum, trebuie să mănânci, lucru pe care am să-l fac şi eu. Nu vreau să-mi leşini mai târziu, murmură el cu buzele lipite de buzele mele.

  — Doar pentru asta mă vrei – pentru corpul meu? şoptesc.

  — Asta şi gura ta mare, răspunde.

  Mă sărută iar, cu pasiune, după care îmi dă drumul brusc, mă ia de mână şi mă duce în bucătărie. Sunt ameţită. Acum glumim, în clipa următoare… Îmi fac vânt cu palma ca să-mi răcoresc faţa încinsă. Omul ăsta e sex pe picioare, iar acum trebuie să-mi recapăt echilibrul şi să mănânc ceva. Aria de opera continuă să se audă în fundal.

  — Ce e melodia care se aude?

  — Villa Lobos, o arie din Bachianas Brasileiras. Frumoasă, nu-i aşa?

  — Da, murmur, total de acord cu el.

  Barul pentru micul dejun este aranjat pentru două persoane. Christian ia din frigider un castron cu salată.

  — Salată Caesar cu pui, e bine?

  Of, slavă cerului, nimic greu.

  — Da, minunat, mulţumesc.

  Îl privesc cum se mişcă graţios prin bucătărie. Se simte atât de bine în propria-i piele la un nivel, în schimb, nu-i place să fie atins… sau poate că în adâncul sufletului nu se simte atât de bine. Nici un om nu e o insulă, reflectez eu – exceptându-l, poate, pe Christian Grey.

  — La ce te gândeşti? întreabă, scoţându-mă din reverie şi făcându-mă să roşesc.

  — Doar mă uitam la felul cum te mişti.

  El ridică o sprânceană, amuzat.

  — Şi?

  Mă înroşesc şi mai tare.

  — Eşti foarte graţios.

  — O, mulţumesc, domnişoară Steele, murmură.

  Se aşază lângă mine, ţinând la vedere o sticlă de vin.

  — Chablis?

  — Te rog.

  — Serveşte-te singură cu salată, mă invită el cu voce blândă. Spune-mi, pentru ce metodă ai optat?

  Pe moment, întrebarea lui mă ia pe nepregătite, dar apoi îmi dau seama că vorbeşte despre vizita doctoriţei.

  — Mini pilula.

  Se încruntă.

  — Şi vei ţine minte să o iei cu regularitate?

  Dumnezeule… bineînţeles c-o să ţin minte. De unde ştie? Gândul mă face să roşesc – probabil de la una sau de la mai multe dintre cele cincisprezece.

  — Sunt sigură c-o să-mi aduci tu aminte, murmur eu sec.

  Se uită la mine cu condescendenţă amuzată.

  — O să-mi pun un semn în calendar, zice el cu un zâmbet afectat. Mănâncă.

  Salata Caesar cu pui e delicioasă. Spre surprinderea mea, sunt înfometată şi, pentru prima oară de când sunt cu el, îmi termin porţia înaintea lui. Vinul e răcoros, curat şi are un gust puternic de struguri.

  — Pofticioasă ca întotdeauna, domnişoară Steele? îmi zice el zâmbind către farfuria goală.

  Mă uit la el pe sub gene.

  — Da, şoptesc.

  Respiraţia i se poticneşte şi, în timp ce se uită la mine, atmosfera dintre noi se modifică încet… încărcându-se. Privirea lui trece de la întunecată la încinsă, luându-mă cu el. Se ridică, se apropie de mine şi mă ia de pe taburet direct în braţele lui.

  — Vrei să faci asta? spune el răguşit, privindu-mă cu intensitate.

  — N-am semnat nimic.

  — Ştiu… dar în zilele astea încalc toate regulile.

  — O să mă baţi?

  — Da, dar nu ca să te fac să suferi. În clipa asta, nu vreau să te pedepsesc. Dacă m-ai fi prins ieri-seară, ei, ar fi fost cu totul altă poveste.

  Doamne! Christian vrea să mă rănească… cum mă împac eu cu ideea asta? Nu-mi pot ascunde groaza de pe faţă.

  — Nu lăsa pe nimeni să te convingă de contrariu, Anastasia. Unul dintre motivele pentru care oamenii ca mine doresc să facă asta este faptul că ne place fie să provocăm durere, fie să ni se provoace durere. E foarte simplu. Ţie nu-ţi place, aşa că am petrecut mult timp ieri gândindu-mă la asta.

  Mă trage aproape de el şi-i simt sexul apăsându-se în pântecul meu. Ar trebui să fug, dar nu pot. Sunt atrasă de el la un nivel profund, elementar, deocamdată de neînţeles.

  — Şi ai ajuns la vreo concluzie? şoptesc eu.

  — Nu, şi chiar în clipa asta nu vreau altceva decât să te leg şi să te posed până la pierderea cunoştinţei. Eşti gata pentru asta?

  — Da, murmur eu simţind cum totul în trupul meu se contractă instantaneu… uau!

  — Bine. Vino.

  Mă ia de mână şi, lăsând toate vasele murdare pe barul pentru micul dejun, ne ducem la etaj.

  Inima începe să-mi bubuie. Asta e. Chiar am s-o fac. Zeiţa mea intimă face piruete ca o balerină de talie mondială, una după alta. El deschide uşa la sala de jocuri, dându-mi voie să intru eu prima, şi iată-mă ajunsă din nou în Camera Roşie a Durerii.

  E la fel, mirosul de piele, de ceară cu aromă de citrice şi lemn negru, toate fiind foarte senzuale. Sângele îmi curge încins şi speriat prin vene – adrenalină în amestec cu dorinţă carnală şi dor. E un cocktail puternic şi ameţitor. Atitudinea lui Christian s-a schimbat complet, exprimând mai multă duritate şi mai multă răutate. Se uită la mine cu nişte ochi înfierbântaţi, senzuali… hipnotici.

  — Când te afli aici, eşti întru totul a mea, murmură el, rostind fiecare cuvânt fără grabă, măsurat. Să faci ceea ce eu consider de cuviinţă. Ai înţeles?

  Privirea lui e extrem de intensă. Încuviinţez din cap şi am senzaţia că inima mea nu mai are mult şi dă să-mi iasă din coşul pieptului.

  — Descalţă-te, ordonă el încetişor.

  Înghit în sec şi, cu oarecare stângăcie, îmi descalţ pantofii. Se apleacă, îi ia de jos şi-i aşază lângă uşă.

  — Bun. Să nu eziţi când îţi cer să faci ceva. Acum am să-ţi dau jos rochia. Dacă-mi amintesc bine, vreau să fac asta de câteva zile. Vreau să te simţi în largul tău cu propriul tău trup, Anastasia. Ai un corp minunat şi îmi place să-l privesc. E o plăcere să te uiţi la el. De fapt, aş putea să mă uit la tine toată ziua şi nu vreau să te simţi stingherită sau ruşinată de goliciunea ta. Mă înţelegi?

  — Da.

  — Da, şi mai cum?

  Se apleacă spre mine şi mă priveşte crunt.

  — Da, Sir.

  — Vorbeşti serios când zici asta?

  — Da, Sir.

  — Bun. Ridică braţele deasupra capului.

  Fac cum mi se porunceşte, iar el coboară mâinile şi apucă de tivul rochiei. Încet, îmi ridică rochia peste coapse, peste şolduri, peste pântec, peste sâni, peste umeri şi peste cap. Se dă un pas înapoi ca să mă examineze şi cu gesturi absente îmi împătureşte rochia, fără să-şi ia ochii de la mine. O pune pe comoda de lângă uşă. Ridică mâna şi mă apucă de bărbie, atingerea lui arzându-mă ca un fier roşu.

  — Îţi muşti buza, murmură el. Ştii bine ce-mi provoacă asta, adaugă pe un ton sumbru. Întoarce-te.

  Mă întorc de îndată, fără ezitare. Îmi desface sutienul şi apoi, apucând ambele bretele, îl trage în jos peste braţele mele, mângâindu-mi pielea cu degetele şi cu vârfurile unghiilor în timp ce-mi dă jos sutienul. Atingerea lui îmi trimite fiori pe şira spinării, trezind la viaţă fiecare terminaţie nervoasă din corpul meu. Stă în spatele meu atât de aproape, încât simt căldura degajată de corpul lui, încălzindu-mă, încălzindu-mă peste tot. Îmi trage părul astfel încât îmi atârnă tot la spate, apoi apucă un mănunchi de şuviţe la ceafa şi-mi înclină capul într-o parte. Îşi plimbă nasul în jos pe gâtul meu gol, după care se întoarce la ureche. Muşchii din pântec mi se încleştează, plini de dorinţă. Dumnezeule, abia dacă m-a atins şi îl doresc.

  — Mirosul tău e la fel de divin ca întotdeauna, Anastasia, şopteşte, sărutându-mă tandru după ureche.

  Eu gem.

  — Taci, murmură el. Să nu scoţi nici un sunet.

  Trăgându-mi părul la spate, spre surprinderea mea, începe să-l împletească într-o coadă mare, cu degete iuţi şi îndemânatice. Când termină, o leagă cu o clemă de păr nevăzută şi trage scurt de ea, astfel încât sunt lipită iar de el.

  — Când eşti aici, îmi place să ai părul împletit, şopteşte el.

  Hmm… de ce?

  Îmi dă drumul la păr.

  — Întoarce-te cu faţa la mine, îmi ordonă.

  Fac cum mi se spune, abia dacă mai respir, stăpânită de un amestec de teamă şi dorinţă. E un amestec îmbătător.

  — Când o să-ţi spun să vii aici, aşa vei fi îmbrăcată. Doar în chiloţei. Ai înţeles?

  — Da.

  — Da, şi mai cum?

  Iar mă priveşte încruntat.

  — Da, Sir.

  Umbra unui zâmbet i se aşterne pe chip.

  — Aşa, fetiţă cuminte.

  Ochii lui mi-i sfredelesc pe ai mei.

  — Când îţi spun să intri aici, mă aştept ca tu să îngenunchezi acolo.

  Arată spre un loc de lângă uşă.

  — Fă-o, acum.

  Clipesc, prelucrând informaţia transmisă de cuvintele lui, apoi mă întorc şi, cu stângăcie, îngenunchez, aşa cum mi s-a poruncit.

  — Poţi să te sprijini pe călcâie.

  Mă las pe călcâie.

  — Pune-ţi palmele şi antebraţele pe coapse. E bine aşa. Acum depărtează genunchii. Mai mult. Mai mult. Perfect. Uită-te la podea.

  Se apropie de mine şi îi văd tibiile şi labele picioarelor. E desculţ. Ar trebui să-mi iau notiţe dacă vrea să ţin minte. Întinde mâna în jos şi mă apucă de coadă, apoi îmi trage capul în spate ca să mă uit în sus la el. Doar atâtica lipseşte să nu fie dureros.

  — O să ţii mine poziţia asta, Anastasia?

  — Da, Sir.

  — Bun. Să stai aici, să nu te mişti.

  Şi pleacă din încăpere. Eu rămân în genunchi, în aşteptare. Unde s-o fi dus? Ce are de gând să-mi facă? Timpul trece. Habar n-am cât mă lasă aşa… câteva minute, cinci, zece? încep să respir tot mai superficial, iar starea de aşteptare mă devorează dinăuntru spre afară.

  Şi deodată se întoarce – şi tot dintr-odată mă simt mai calmă şi, totodată, mai excitată. E posibil să fiu mai excitată? Pot să-i văd labele picioarelor. Şi-a schimbat blugii. Ăştia sunt mai vechi, rupţi, moi şi decoloraţi. Mamă, Doamne! Blugii ăştia sunt beton! închide uşa şi atârnă ceva pe spatele ei.

  — Bravo, Anastasia, ai fost o fată cuminte. Arăţi adorabil aşa. Ridică-te.

  Mă ridic, dar continui să ţin faţa în jos.

  — Poţi să te uiţi la mine.

  Ridic privirea către el şi văd că mă priveşte cu atenţie, evaluându-mă, dar ochii i se înmoaie. Şi-a scos cămaşa. O, Doamne… Vreau să-l ating. Nasturele de la betelia blugilor e desfăcut.

  — Acum am să te înlănţui, Anastasia. Dă-mi mâna ta dreaptă.

  Îi întind mâna. El o întoarce cu palma în sus şi, până să prind de veste, îmi aplică drept în centru o cravaşă, pe care n-am observat că o ţine în mâna dreaptă… Se întâmplă atât de iute, încât îmi revin cu greu. Şi mai uluitor – nu mă doare. Ei, nu mult, doar ca o înţepătură uşoară.

  — Cum ţi s-a părut? mă întreabă.

  Clipesc către el, confuză.

  — Răspunde-mi.

  — OK, zic şi mă încrunt.

  — Nu te încrunta.

  Clipesc şi încerc să par impasibilă. Reuşesc.

  — Te-a durut?

  — Nu.

  — Asta n-o să te doară. Înţelegi?

  — Da.

  Am vocea nesigură. Chiar n-are să mă doară?

  — Te asigur, spune el.

  Doamne, abia mai pot să respir. Ştie la ce mă gândesc? îmi arată cravaşa. E din piele maro împletită. Ochii mei zvâcnesc ca să-i întâlnească pe ai lui, şi-i văd aprinşi şi amuzaţi.

  — Ţelul nostru e să oferim plăcere, domnişoară Steele, murmură el. Vino.

  Mă ia de cot şi mă duce sub grilaj. Întinde mâna şi coboară de sus nişte cătuşe cu manşete din piele neagră.

  Grilajul e conceput în aşa fel încât lanţurile să se poată mişca de-a curmezişul lui.

  Ridic privirea. Dumnezeule – e ca o hartă de metrou.

  — O să începem aici, dar vreau să te fut în picioare. Aşa încât o să terminăm lângă zidul de acolo.

  Arată cu cravaşa spre peretele pe care e amplasat marele X din lemn.

  — Pune-ţi mâinile deasupra capului.

  Mă supun imediat, având senzaţia că-mi părăsesc corpul – un observator detaşat al evenimentelor care se desfăşoară în jurul meu. Este ceva mai mult decât fascinant, mai mult decât erotic. Mă încredinţez cu totul unui bărbat frumos care, după cum singur recunoaşte, e uns cu toate alifiile. Îmi înăbuş fiorul fugar de teamă. Kate şi Elliot ştiu că sunt aici.

  Stă foarte aproape de mine în timp ce-mi strânge cătuşele. Mă uit la pieptul lui. Apropierea lui e de vis. Miroase a loţiune de corp şi a Christian, un amestec îmbătător, iar asta mă readuce în prezent. Vreau să-mi plimb nasul şi limba prin bruma de păr de pe piept. N-ar trebui decât să mă aplec puţin în faţă…

  Face un pas înapoi şi se uită la mine, cu o expresie ascunsă, lascivă, carnală, iar eu sunt neajutorată, cu mâinile legate, dar e de ajuns să mă uit la faţa lui adorabilă, dându-mi seama câtă nevoie are de mine – îmi simt umezeala dintre picioare. Se învârteşte fără grabă în jurul meu.

  — Arăţi extraordinar de bine priponită în felul ăsta, domnişoară Steele. Iar gura ta mare e tăcută deocamdată. Asta-mi place.

  Stând din nou în faţa mea, îşi vâră degetele în chiloţii mei şi, cu o lentoare studiată, mi-i coboară pe picioare, dezbrăcându-mă chinuitor de încet, până când ajunge să îngenuncheze în faţa mea. Fără să-şi ia ochii de la mine, mototoleşte chiloţii în palmă, îi duce la nas şi inhalează adânc. Dumnezeule, chiar a făcut asta? Rânjeşte maliţios şi îndeasă chiloţii în buzunarul blugilor.

  Se ridică de la podea, agale, ca o felină din junglă, şi duce vârful cravaşei la nivelul ombilicului meu, încercuindu-l fără grabă – supunându-mă unei adevărate torturi. La atingerea obiectului din piele, mă cutremur şi scot un geamăt. Mă înconjoară din nou, plimbându-mi cravaşa în jurul taliei. La al doilea circuit, mişcă brusc cravaşa şi mă loveşte sub fese… în dreptul sexului. Luată pe nepregătite, ţip şi simt cum toate terminaţiile mele nervoase sunt în stare de alertă. Trag de legăturile care mă ţin pe loc. Şocul reverberează prin mine şi este o senzaţie cât se poate de dulce, de stranie şi de plăcută.

  — Linişte! şopteşte el în timp ce mă înconjoară din nou, plimbând cravaşa tot pe mijlocul corpului, dar ceva mai sus.

  De data asta, când mă loveşte în acelaşi loc, anticipez lovitura. Corpul meu se convulsionează la „muşcătura” dulce şi înţepătoare.

  În timp ce îmi dă ocol, mişcă din nou cravaşa, de data asta lovindu-mi sfârcul, iar eu îmi dau capul pe spate, căci terminaţiile mele nervoase încep să cânte. Îl loveşte şi pe celălalt… o pedeapsă scurtă, iute şi dulce. Sfârcurile mi se întăresc şi se alungesc în urma asaltului, iar eu gem zgomotos, trăgând de cătuşele din piele.

  — Te simţi bine? murmură el.

  — Da.

  Mă loveşte din nou peste fese. De data asta, lovitura ustură.

  — Da, şi mai cum?

  — Da, Sir, scâncesc eu.

  Se opreşte… dar eu nu-l mai văd. Cu ochii închişi, încerc să absorb multitudinea de senzaţii care-mi străbat corpul. Foarte încet, îmi aplică o ploaie de lovituri mici şi usturătoare de cravaşă în josul pântecului, îndreptându-se în jos. Ştiu unde duce asta şi încerc să mă întăresc pentru ce va fi în final, dar când îmi loveşte clitorisul, scot un ţipăt puternic.

  — Oh… te rog! mă vait eu.

  — Linişte! îmi ordonă şi mă loveşte din nou peste fund.

  Nu mă aşteptam ca lucrurile să se desfăşoare astfel… sunt pierdută. Pierdută într-o mare de senzaţii. Şi deodată, trage cravaşa peste sexul meu, trecând prin părul meu pubian, spre intrarea în vagin.

  — Vezi cât eşti de umedă pentru asta, Anastasia. Deschide ochii şi gura.

  Fac ceea ce mi se spune, complet sedusă. El îmi împinge în gură vârful cravaşei, la fel ca în visul meu. Nu-mi vine să cred!

  — Ia vezi ce gust ai. Suge. Suge cu putere, iubito.

  Prind vârful cravaşei cu buzele, ochii mei privind fix într-ai lui. Simt gustul greu al pielii combinat cu cel sărat al sexului meu. Îi văd vâlvătaia din ochi, căci se află în elementul lui.

  Scoate vârful cravaşei din gura mea şi se apleacă înainte, mă prinde în braţe şi mă sărută cu pasiune, invadându-mi gura cu limba. Îşi înfăşoară braţele în jurul meu şi mă lipeşte de el. Pieptul lui îl zdrobeşte pe al meu şi mor de dorinţa de a-l atinge, dar nu pot, căci mâinile îmi atârnă inutile deasupra capului.

  — Of, Anastasia, ai un gust nemaipomenit, murmură el. Vrei să te fac să-ţi dai drumul?

  — Te rog, îl implor.

  Cravaşa îmi muşcă fesele. Au!

  — Te rog, şi mai cum?

  — Te rog, Sir, scâncesc eu.

  Îmi aruncă un zâmbet triumfător.

  — Cu asta?

  Ţine cravaşa ridicată, ca s-o pot vedea.

  — Da, Sir.

  — Eşti sigură?

  Mă priveşte cu severitate.

  — Da, te rog, Sir.

  — Închide ochii.

  Închid ochii şi nu mai văd încăperea, pe el… cravaşa. Începe încă o dată să aplice micile lovituri usturătoare de cravaşă pe pântecul meu. Trecând mai jos, aplică lovituri mici, uşoare, pe clitoris, o dată, de două ori, de trei ori, iar şi iar, până când în sfârşit, asta e – nu mai rezist – şi-mi dau drumul, glorios, zgomotos, şi rămân atârnată fără vlagă. Braţele lui mă cuprind în momentul în care îmi simt picioarele ca de gelatină. Mă dizolv în îmbrăţişarea lui, cu capul lipit de pieptul lui, şi scot scâncete în timp ce undele de şoc ale orgasmului mă mistuie. Mă ridică şi, dintr-odată, ne mişcăm, braţele-mi atârnă în continuare deasupra capului, iar eu simt lemnul răcoros al crucii lustruite lipit de spatele meu în vreme ce el îşi desface nasturii blugilor. Mă lasă jos puţin, lipită de cruce, cât timp îşi pune prezervativul, apoi mâinile lui îmi cuprind coapsele şi mă ridică iar.

  — Ridică picioarele, iubito, şi înfăşoară-le în jurul meu.

  Mă simt tare slăbită, dar fac ceea ce-mi cere în timp ce el îmi petrece picioarele pe după şoldurile lui şi se poziţionează sub mine. Cu o singură împingere, mă penetrează, iar eu ţip tare din nou, ascultându-i geamătul înăbuşit în urechea mea. Îmi sprijin braţele pe umerii lui în timp ce el mă pătrunde. Dumnezeule, ce adânc intră aşa! împinge iar şi iar, cu faţa lipită de gâtul meu, îi simt respiraţia aspră pe piele. Simt cum urcă din nou. Doamne, nu… nu mai vreau… nu cred că trupul meu va rezista încă unui moment cutremurător. Dar nu am de ales… şi, cu o inevitabilitate care-mi devine familiară, îmi dau drumul din nou, iar orgasmul e dulce, chinuitor şi intens. Nu mai ştiu nimic de mine. Christian urmează şi el, urlându-şi senzaţia de uşurare printre dinţii încleştaţi şi îmbrăţişându-mă strâns în timp ce face asta.

  Iese din mine cu repeziciune şi mă lipeşte iar de cruce, trupul lui sprijinindu-l pe al meu. Desface cătuşele, eliberându-mi mâinile, şi amândoi ne lăsăm la podea. Mă trage la el în poală, iar eu mă cuibăresc acolo, sprijinindu-mi capul de pieptul lui. Dacă aş fi avut puterea necesară, l-aş atinge, dar n-o am. Cu întârziere, îmi dau seama că are încă blugii pe el.

  — A fost minunat, iubito, murmură el. Te-a durut?

  — Nu, răspund eu cu glas răguşit.

  Abia dacă-mi pot ţine ochii deschişi. De ce sunt atât de obosită?

  — Te aşteptai să te doară? îmi şopteşte în timp ce mă ţine aproape, dându-mi la o parte cu degetele nişte şuviţe de păr rebele.

  — Da.

  — Vezi tu, cea mai mare parte a fricii tale e în mintea ta, Anastasia. Face o pauză. Ai vrea s-o faci din nou?

  Mă gândesc o clipă în timp ce osteneala îmi înnegurează creierul… Din nou?

  — Da, răspund cu o voce foarte moale.

  Mă îmbrăţişează strâns.

  — Bun. Şi eu, murmură el, apoi se apleacă şi mă sărută cu tandreţe pe creştet.

  — Şi încă n-am terminat cu tine.

  N-a terminat cu mine. Dumnezeule mare şi bun. Este absolut exclus ca eu să mai pot face ceva. Sunt sleită de-a binelea şi mă lupt cu o dorinţă copleşitoare de a dormi. Mă reazem de pieptul lui, am ochii închişi, iar el e înfăşurat în jurul meu – cu braţele şi picioarele – iar eu mă simt… În siguranţă şi cât se poate de confortabil. Oare-o să mă lase să dorm, poate chiar să visez? Gândul caraghios îmi strâmbă gura într-un surâs şi, întorcându-mi faţa în pieptul lui Christian, îi inhalez aroma unică şi îmi frec nasul de pielea lui, dar imediat se încordează… of, drace! Deschid ochii şi mă uit la el. Se uită în jos la mine.

  — Nu! murmură el drept avertisment.

  Roşesc şi mă uit iar cu dor la pieptul lui. Vreau să-mi plimb limba prin părul lui, să-l sărut şi, pentru prima oară, observ că are câteva cicatrice mici, rotunde, abia vizibile, împrăştiate la întâmplare pe piept. Varicelă? Pojar? Mă gândesc absentă.

  — Îngenunchează lângă uşă, îmi porunceşte el în timp ce se dă înapoi, punându-şi palmele pe genunchi, eliberându-mă. Căldura i-a dispărut din glas, temperatura vocii lui coborând cu câteva grade.

  Mă ridic cu stângăcie în picioare şi mă duc lângă uşă, unde îngenunchez după cum mi s-a poruncit. Tremur din toate încheieturile şi sunt foarte, foarte obosită, şi extrem de confuză. Cine-ar fi crezut că o să pot găsi o asemenea satisfacţie în această încăpere? Cine ar fi putut să creadă că va fi atât de epuizant? Îmi simt membrele delicios de grele, moleşite de saţietate. Zeiţa mea intimă şi-a pus la intrarea în cameră un semn cu NU DERANJAŢI.

  Christian se mişcă undeva, la periferia câmpului meu vizual. Simt că mi se închid ochii.

  — Te cam plictisesc, nu-i aşa, domnişoară Steele?

  Tresar şi mă trezesc, iar Christian e în picioare în faţa mea, cu braţele încrucişate, aruncându-mi o căutătură cruntă. Of, drace, m-a prins moţăind – asta n-are să fie bine. Privirea i se înmoaie când mă uit la el.

  — În picioare, îmi ordonă el.

  Mă ridic cu precauţie în picioare. Se uită lung la mine şi gura i se arcuieşte într-un zâmbet.

  — Eşti terminată, aşa-i?

  Încuviinţez din cap cu sfială, roşind în acelaşi timp.

  — Rezistenţa, domnişoară Steele.

  Îşi îngustează privirea.

  — Încă nu mi-am făcut plinul cu tine. Întinde mâinile în faţă, ca şi cum te-ai ruga.

  Mă uit la el clipind. Ca şi cum m-aş ruga. Mă rog ca tu să te porţi blând cu mine. Fac cum mi se spune. Ia o bridă şi mi-o prinde în jurul încheieturilor, strângând plasticul. La naiba! Mă uit repede în ochii lui.

  — Le recunoşti? întreabă, nereuşind să-şi ascundă zâmbetul.

  Dumnezeule… bridele de prindere din plastic. Reaprovizionare la Clayton's! Totul devine limpede. Mă uit la el cu gura căscată în timp ce corpul îmi este inundat de un nou flux de adrenalină. OK – asta mi-a captat toată atenţia – sunt trează acum.

  — Aici am o foarfecă.

  O ţine ridicată, ca s-o pot vedea.

  — Pot să-ţi tai într-o clipă legătura.

  Încerc să-mi desfac încheieturile, testându-mi legătura, dar tentativa mea are drept rezultat faptul că plasticul îmi intră în piele. Mă doare, dar, dacă-mi relaxez încheieturile, totul e în regulă – legăturile nu-mi mai taie pielea.

  — Haide.

  Mă ia de mâini şi mă duce la patul cu baldachin. Observ acum că are aşternuturi de culoare roşu-închis şi câte o cătuşă în fiecare colţ.

  Se apleacă şi îmi şopteşte în ureche:

  — Vreau mai mult… mult, mult mai mult.

  Iar inima începe din nou să-mi bată cu putere. Of, Doamne.

  — Dar acum o să termin mai repede. Eşti obosită. Ţine-te de stâlp, îmi spune.

  Mă încrunt. Adică, nu în pat? Constat că pot să-mi depărtez palmele când mă prind de stâlpul din lemn sculptat.

  — Mai jos, îmi ordonă el. Bun. Să nu-i dai drumul. Dacă-i dai drumul, te bat la fund. S-a înţeles?

  — Da, Sir.

  — Bine.

  Stând în spatele meu, mă apucă de şolduri, după care mă ridică rapid în spate, astfel încât stau aplecată înainte, ţinându-mă de stâlp.

  — Să nu-i dai drumul, Anastasia, mă avertizează el. Am să te fut pe la spate, tare şi cu forţă. Ţine-te de stâlp ca să-ţi sprijini greutatea. S-a înţeles?

  — Da.

  Mă plesneşte cu palma peste fese. Au… mă ustură.

  — Da, Sir, mă grăbesc să mă corectez.

  — Desfă picioarele.

  Îşi vâră piciorul între picioarele mele şi, ţinându-mă de şolduri, îmi împinge într-o parte piciorul drept.

  — Aşa e mai bine. După asta, o să te las să dormi.

  Să dorm? Deja gâfâi. Nu la somn mă gândesc eu acum. Ridică mâna şi îmi mângâie cu tandreţe spatele.

  — Ai o piele foarte frumoasă, Anastasia, murmură, aplecându-se şi sărutându-mă pe şira spinării – nişte sărutări delicate, uşoare ca fulgul.

  În acelaşi timp, mâinile lui se mişcă înspre partea din faţă a corpului meu, palpându-mi sânii şi prinzându-mi sfârcurile între degete şi trăgând de ele cu blândeţe.

  Îmi înăbuş geamătul şi simt cum întregul meu corp răspunde, trezindu-se încă o dată la viaţă.

  Cu blândeţe, mă muşcă şi mă suge de talie, trăgând uşor de sfârcuri, iar mâinile mele se încleştează pe stâlpul sculptat cu măiestrie. Mâinile lui coboară şi aud de-acum familiarul zgomot al foliei rupte şi simt cum dă din picioare ca să-şi dezbrace blugii.

  — Anastasia Steele, ai un cur atât de mişto şi de sexy. Ce mi-ar plăcea să-i mai fac.

  Mâinile lui îmi mângâie şi cuprind forma fiecărei fese, apoi degetele lui alunecă în jos şi îşi strecoară două degete în mine.

  — Atât de umedă. Nu mă dezamăgeşti niciodată, domnişoară Steele, şopteşte el şi aud minunarea din glasul lui. Ţine-te bine… asta o să se termine rapid, iubito.

  Mă apucă de şolduri şi se poziţionează, iar eu mă pregătesc pentru asalt. Dar el întinde mâna şi îmi apucă părul împletit în coadă aproape de capăt şi-l înfăşoară pe după încheietură, imobilizându-mi capul. Foarte lent, pătrunde în mine, trăgând de păr în acelaşi timp… Oh, senzaţia de plinătate. Iese din mine la fel de lent, iar cu cealaltă mână mă apucă de şold, ţinându-mă strâns, şi deodată mă penetrează cu bruscheţe, împingându-mă în faţă.

  — Ţine-te bine, Anastasia! strigă el printre dinţii încleştaţi.

  Strâng şi mai tare stâlpul şi mă împing înapoi în el, în timp ce el îşi continuă asaltul nemilos, iar şi iar, cu degetele înfipte în şoldul meu. Braţele mă dor, îmi simt picioarele nesigure, iar pielea capului mă doare… şi simt cum se acumulează ceva în adâncul meu. Oh, nu… şi, pentru prima oară, mă tem de propriul meu orgasm… dacă-mi dau drumul… o să mă prăbuşesc. Christian continuă să pompeze cu brutalitate în mine, cu respiraţia aspră, gemând, suspinând. Trupul meu răspunde… cum? Simt cum totul se intensifică. Dar deodată, Christian rămâne nemişcat, penetrându-mă foarte adânc.

  — Haide, Anastasia, dă-mi-o! geme el gutural şi numele meu rostit de buzele lui mă împinge peste limită, şi nu mai sunt altceva decât un trup, străbătut de o senzaţie spiralată şi o uşurare dulce, dulce de tot, după care rămân complet şi întru totul lipsită de raţiune.

  Când raţiunea revine, sunt întinsă peste el. Christian se află pe podea, iar eu stau culcată deasupra lui şi mă uit lung la tavan, epuizată. Oh… carabinele, gândesc eu absentă… uitasem de ele. Christian îmi amuşină urechea.

  — Ridică mâinile, spune el încetişor.

  Am senzaţia că braţele mele sunt de plumb, dar reuşesc să le ridic. Ia foarfecele şi trece una dintre lame pe sub plastic.

  — O declar inaugurată pe această Ana, murmură el şi taie plasticul.

  Chicotesc şi îmi frec încheieturile după ce mi le eliberează. Îi simt rânjetul.

  — Sunetul ăsta e adorabil, spune el duios.

  Se ridică pe neaşteptate şi iar mă pomenesc la el în poală.

  — Asta e din vina mea, spune şi mă mişcă puţin ca să-mi poată masa umerii şi braţele. Cu blândeţe, reuşeşte să aducă puţină viaţă în membrele mele.

  Ce?

  Ridic privirea şi încerc să înţeleg ce-a vrut să spună.

  — Că nu chicoteşti mai des.

  — Ei, nu sunt o aşa de mare chicotitoare, bâigui eu somnoroasă.

  — O, dar când se întâmplă, domnişoară Steele, e o minune şi o bucurie să te privesc.

  — Un stil foarte înflorit, domnule Grey, îngaim eu, încercând să-mi ţin ochii deschişi.

  Ochii i se îmblânzesc şi zâmbeşte.

  — Aş zice că eşti regulată temeinic şi că ai mare nevoie de somn.

  — Asta n-a mai fost deloc înflorit, bombăn eu jucăuş.

  Zâmbeşte larg şi mă dă la o parte de pe el, apoi se ridică în picioare, splendid în nuditatea lui. Pe moment îmi doresc să fi fost mai trează decât sunt ca să-l pot aprecia cum se cuvine. Îşi ia blugii de jos şi-i îmbracă rapid, ca la armată.

  — Nu vreau să-l înspăimânt pe Taylor şi pe doamna Jones, bâiguie el.

  Hmm… de bună seamă că ei ştiu ce ticălos pervers e. Gândul mă preocupă.

  Mă ajută să mă ridic în picioare şi mă duce la uşă, pe spatele căreia stă atârnat un halat flauşat de culoare gri. Mă îmbracă răbdător de parc-aş fi un copilaş. Nu mai am vlagă să-mi ridic braţele. După ce îmi pune halatul, se apleacă şi mă sărută cu tandreţe, gura curbându-i-se într-un zâmbet.

  — În pat cu tine, spune el.

  Oh… nu…

  — Pentru somn, precizează el ca să mă liniştească văzându-mi expresia.

  Deodată, mă ridică în braţe şi mă duce aşa, ghemuită la pieptul lui, în camera de pe coridor în care astăzi, mai devreme, dr. Greene m-a examinat. Capul îmi cade pe pieptul lui. Sunt sleită. Nu-mi amintesc să fi fost vreodată atât de obosită. Dă la o parte pilota şi mă aşază pe pat, iar apoi, şi mai surprinzător, se întinde lângă mine şi mă ţine aproape.

  — Dormi acum, fată minunată, şopteşte şi mă sărută pe păr.

  Şi, până să apuc să fac vreun comentariu haios, adorm.

  Capitolul 19

  Buze moi îmi trec peste tâmple, lăsând în urmă sărutări dulci şi tandre, şi o parte din mine ar vrea să se întoarcă şi să răspundă, dar cel mai mult îmi doresc să rămân adormită. Gem şi mă ascund în pernă.

  — Anastasia, trezeşte-te.

  Vocea lui Christian e moale şi linguşitoare.

  — Nu, protestez eu cu un geamăt.

  — Trebuie să plecăm într-o jumătate de oră pentru cina cu părinţii mei.

  E amuzat. Deschid ochii fără voia mea. Afară e seară. Christian se apleacă peste mine, privindu-mă cu atenţie.

  — Hai, somnoroaso, scoală-te.

  Se apleacă şi mă sărută iar.

  — Ţi-am adus ceva de băut. Mă găseşti jos. Să nu te ia din nou somnul că dai de bucluc, mă ameninţă el, dar pe un ton blând.

  Mă sărută scurt şi iese, lăsându-mă să-mi alung singură somnul în camera rece şi sumar mobilată.

  Sunt înviorată, dar dintr-odată neliniştită. Doamne, mă întâlnesc cu părinţii lui! Abia ce m-a altoit cu cravaşa şi m-a legat cu o bridă pe care tot eu i-am vândut-o, pentru numele lui Dumnezeu! – şi uite că mă întâlnesc cu părinţii lui. Şi pentru Kate va fi prima întâlnire cu ei – cel puţin va fi acolo, la nevoie, ca să mă sprijine. Îmi mişc umerii. Sunt ţepeni. Nu mi se mai pare aşa de aiurea faptul că mi-a impus un instructor personal. De fapt, e chiar obligatoriu dacă vreau să am o speranţă cât de mică pentru a ţine pasul cu el.

  Mă dau jos din pat şi observ că rochiţa îmi atârnă lângă şifonier, iar sutienul e pe scaun. Unde-mi sunt chiloţii? Mă uit sub scaun. Nimic. Deodată, îmi amintesc – i-a pitit în buzunarul blugilor. Roşesc când îmi amintesc, după ce… Nici nu pot să mă gândesc la asta, s-a purtat atât de… barbar. De ce nu mi-a înapoiat chiloţii?

  Mă furişez în baie, consternată de lipsa chiloţilor. În timp ce mă şterg cu prosopul după un duş plăcut, dar mult prea scurt, îmi dau seama că a făcut-o intenţionat. Vrea să mă simt stânjenită şi să-i cer să-mi dea chiloţii înapoi, iar el va spune ori da, ori nu. Zeiţa mea intimă rânjeşte la mine. La naiba… jocul ăsta poate fi jucat de amândoi. Luând pe loc hotărârea de a nu-mi cere chiloţii înapoi şi, astfel, de a nu-i da satisfacţie, o să merg să-i cunosc părinţii sans culottes. Anastasia Steele! mă dojeneşte Vocea interioară, dar nu vreau s-o ascult – aproape că-mi vine să mă îmbrăţişez de încântare pentru că ştiu că asta o să-l înnebunească.

  Ajunsă înapoi în dormitor, îmi pun sutienul, rochia şi pantofii, îmi despletesc coada şi îmi perii în grabă părul, apoi arunc o privire la băutura pe care mi-a adus-o. E roz pal. Ce-o fi? Afine cu apă minerală. Hmm… are un gust delicios şi-mi astâmpără setea.

  Dau fuga în baie, mă uit în oglindă: ochi strălucitori, obrajii uşor înroşiţi, o expresie uşor obraznică datorită planului meu cu chiloţii şi, gata, mă duc la parter. Cincisprezece minute. Nu-i rău deloc, Ana.

  Christian stă în picioare lângă fereastra panoramică, îmbrăcat cu pantalonii din flanel gri care-mi sunt atât de dragi, cei care îi atârnă pe şolduri într-un fel incredibil de sexy şi, desigur, o cămaşă din olandă albă. N-o avea şi alte culori? Frank Sinatra cântă încetişor în difuzoare.

  La intrarea mea, Christian se întoarce şi zâmbeşte. Se uită la mine întrebător.

  — Bună, rostesc eu cu glas scăzut, iar zâmbetul meu enigmatic îl întâmpină pe al lui.

  — Bună, zice şi el. Cum te simţi?

  Ochii îi sunt aprinşi de amuzament.

  — Bine, mulţumesc. Tu?

  — Mă simt excepţional, domnişoară Steele.

  Aşteaptă să spun ceva.

  — Frank. N-aş fi ghicit niciodată că eşti fan Sinatra.

  El ridică sprâncenele şi mă priveşte meditativ.

  — Gusturi eclectice, domnişoară Steele, murmură şi se apropie de mine ca o panteră până când ajunge în faţa mea.

  Are o privire atât de intensă, încât îmi taie respiraţia.

  Frank începe să fredoneze… un cântec vechi, unul din preferatele lui Ray, „Witchcraft”. Christian îşi plimbă agale vârfurile degetelor în josul obrazului meu şi senzaţia reverberează până jos acolo.

  — Dansează cu mine, murmură el cu vocea răguşită.

  Scoate telecomanda din buzunar şi dă volumul mai tare, apoi întinde mâna către mine, privirea lui cenuşie fiind încărcată de promisiuni nerostite, dorinţă şi umor. E teribil de ademenitor, iar eu sunt vrăjită. Îmi aşez palma într-a lui. El îmi zâmbeşte leneş şi mă trage în îmbrăţişare, cu braţul petrecut pe după mijlocul meu.

  Mâna liberă mi-o aşez pe umărul lui şi îi zâmbesc, fermecată de dispoziţia lui molipsitoare şi jucăuşă. Se leagănă o dată, după care pornim. Doamne, ce bine ştie să danseze. Acoperim toată podeaua, de la fereastră la bucătărie şi înapoi, rotindu-ne şi răsucindu-ne în ritmul muzicii. Iar el face în aşa fel încât să-l pot urma fără eforturi.

  Alunecăm în jurul mesei de sufragerie, până la pian şi înapoi, apoi până în faţa peretelui de sticlă, luminile oraşului licărind afară, un fundal întunecat şi magic pentru dansul nostru. Nu-mi pot stăpâni un hohot de râs lipsit de griji. Când se termină cântecul, el se uită la mine şi îmi zâmbeşte.

  — Nu există vrăjitoare mai frumoasă ca tine, murmură, apoi mă sărută dulce. Ei, asta ţi-a colorat un pic obrajii, domnişoară Steele. Mulţumesc pentru dansul acordat. Mergem să-i vedem pe părinţii mei?

  — Cu plăcere şi, da, abia aştept să-i cunosc, răspund eu cu respiraţia întretăiată.

  — Ai tot ce-ţi trebuie?

  — Oh, da, răspund eu cu inocenţă.

  — Eşti sigură?

  Încuviinţez din cap cât mai nonşalant posibil sub privirea lui intensă şi amuzată. Zâmbind cu gura până la urechi, clatină din cap.

  — În regulă, dacă aşa vrei să joci, domnişoară Steele.

  Mă ia de mână, îşi ia haina de pe unul dintre taburetele de la bar şi mă conduce prin foaier la ascensor. Oh, multiplele feţe ale lui Christian Grey. Voi reuşi vreodată să-l înţeleg pe acest om schimbător?

  În lift, ridic privirea spre el. Zâmbeşte parcă la o glumă doar de el ştiută, umbra unui zâmbet flirtând cu minunata lui gură. Mă tem că gluma ar putea fi pe seama mea. Dar ce mi-am închipuit? O să merg să-i văd pe părinţii lui şi nu am chiloţi pe mine. Vocea interioară mă tachinează cu o expresie de „ţi-am spus eu”, care nu mă ajută cu nimic. În siguranţa relativă a apartamentului său, părea o idee amuzantă şi tentantă. Acum, uite că aproape am ajuns afară fără chiloţi! Se uită la mine şi, iată, tensiunea dintre noi creşte. Privirea amuzată îi dispare de pe faţă şi expresia i se înnegurează, ochii i se întunecă… of, Doamne!

  Uşile liftului se deschid la parter. Christian îşi scutură capul de parcă şi-ar alunga gândurile nepoftite şi, cu gesturi de o politeţe desăvârşită, de adevărat gentleman, îmi dă voie să ies înaintea lui. Pe cine păcăleşte? Nu e gentleman deloc. Are în buzunar chiloţii mei.

  Taylor trage în faţa noastră Audi-ul mare. Christian îmi deschide portiera din spate, iar eu mă urc cât mai elegant cu putinţă, ţinând cont de starea mea de nuditate desfrânată. Mă bucur că rochia lui Kate se mulează atât de bine şi rămâne lipită de pielea de deasupra genunchilor.

  Gonim pe Interstate 5, amândoi tăcuţi, fără îndoială inhibaţi de prezenţa lui Taylor în faţă. Dispoziţia lui Christian e aproape tangibilă şi pare să se modifice, umorul dispărându-i pe măsură ce ne îndreptăm spre nord. E pierdut în gânduri, priveşte afară pe geamul maşinii şi simt că se îndepărtează de mine. La ce s-o fi gândind? Nu pot să-l întreb. Ce-aş putea să spun în faţa lui Taylor?

  — Unde ai învăţat să dansezi? întreb cu titlu de încercare.

  Se întoarce să se uite la mine, ochii lui rămânând de nepătruns în luminile străzii.

  — Chiar vrei să ştii?

  Mi se strânge inima şi parcă nu mai vreau să ştiu, pentru că intuiesc.

  — Da, murmur eu fără tragere de inimă.

  — Doamnei Robinson îi plăcea foarte mult să danseze.

  Of, uite cum mi s-a confirmat cea mai sumbră suspiciune. L-a învăţat bine şi gândul mă deprimă – eu nu am ce să-l învăţ. Nu am nici un fel de talent deosebit.

  — Probabil că a fost o profesoară pricepută.

  — A fost.

  Simt furnicături pe pielea capului. A avut parte de tot ce-a fost mai bun în el? înainte de a deveni atât de închis? Sau ea l-a scos din felul lui de a fi? Are o latură atât de amuzantă, de jucăuşă. Zâmbesc involuntar când îmi amintesc cum mă învârtea în braţele lui prin living, cu un gest atât de neaşteptat, având ascunşi pe undeva chiloţii mei.

  Şi apoi mai e şi Camera Roşie a Durerii. Îmi frec instinctiv încheieturile – fâşiile din plastic sunt în stare să facă asta unei fete. Ea l-a învăţat şi toate acele lucruri, sau l-a distrus, în funcţie de perspectiva din care priveşti lucrurile. Sau poate că ar fi ajuns acolo oricum, în pofida doamnei R. În clipa aceea îmi dau seama că o urăsc. Sper că n-o voi întâlni niciodată, pentru că nu voi mai fi responsabilă pentru actele mele. Nu-mi amintesc să mai fi avut vreodată sentimente atât de pătimaşe faţă de cineva, mai ales faţă de cineva pe care nu l-am cunoscut niciodată. Privind în gol, îmi alimentez mânia şi gelozia iraţionale.

  Mintea îmi alunecă înapoi la această după-amiază. Ţinând cont de ceea ce am înţeles că ar fi preferinţele lui, cred că s-a purtat blând cu mine. Aş mai face-o iar? Nici măcar nu pot să mă prefac că încerc să găsesc un argument împotriva acestui gând. Bineînţeles că aş face-o, dacă mi-ar cere-o – cu condiţia să nu mă rănească şi doar dacă e singura cale de a fi alături de el.

  Asta e ideea de bază. Vreau să fiu cu el. Zeiţa mea intimă oftează uşurată. Ajung la concluzia că arareori îşi foloseşte creierul ca să gândească, ci o altă parte a anatomiei sale, şi, în acest moment, este o parte destul de expusă.

  — Nu face asta, murmură el.

  Mă încrunt şi mă întorc ca să-l privesc.

  — Ce să nu fac? întreb, căci nu-l atinsesem.

  — Nu raţiona excesiv, Anastasia.

  Îmi duce mâna la buze şi-mi sărută cu tandreţe încheieturile degetelor.

  — Am avut o după-amiază minunată. Îţi mulţumesc.

  Şi iarăşi e cu mine. Îl privesc clipind şi zâmbesc cu sfială. E atât de derutant. Îi pun o întrebare care mă sâcâie.

  — De ce ai folosit o bridă de prindere?

  El îmi zâmbeşte larg.

  — Se poate folosi rapid şi cu uşurinţă, dându-ţi totodată posibilitatea să simţi şi să trăieşti ceva cu totul aparte. Ştiu că sunt brutale şi nu-mi place asta la un dispozitiv de imobilizare. Zâmbeşte cu blândeţe. Dar sunt foarte eficiente în a te ţine nemişcată.

  Roşesc şi privesc neliniştită spre Taylor, care rămâne impasibil, cu ochii la drumul din faţa lui. Ce ar trebui să răspund la asta? Christian ridică din umeri cu inocenţă.

  — Toate fac parte din lumea mea, Anastasia.

  Îmi strânge mâna şi apoi mi-o eliberează, privind iarăşi afară pe geam.

  Lumea lui, într-adevăr, şi vreau să fac parte din ea, dar în condiţiile impuse de el? Pur şi simplu, nu ştiu. N-a pomenit de nenorocitul ăla de contract. Reflecţiile mele nu contribuie cu nimic la înveselirea mea. Privesc afară pe geam şi observ că peisajul s-a schimbat. Trecem pe unul dintre poduri, înconjuraţi de un întuneric ca smoala. Noaptea sumbră îmi reflectă dispoziţia, împresurându-mă şi sufocându-mă.

  Mă uit scurt la Christian şi văd că mă priveşte lung.

  — La ce te gândeşti? întreabă el.

  Oftez şi mă încrunt.

  — E atât de rău?

  — Aş vrea să ştiu la ce te gândeai.

  Zâmbeşte afectat.

  — Ditto, iubito, spune el în timp ce Taylor ne poartă în noapte către Bellevue.

  Cu puţin înainte de ora opt, maşina noastră intră pe aleea de acces a vilei construite în stil colonial. Priveliştea îţi taie respiraţia, iar trandafirii din jurul uşii contribuie la asta. O imagine perfectă de carte poştală.

  — Eşti pregătită? întreabă Christian când Taylor opreşte maşina în faţa impresionantei uşi de la intrare.

  Dau din cap aprobator, iar el mă strânge uşor de mână, ca să mă liniştească.

  — Şi pentru mine e o premieră, şopteşte, apoi zâmbeşte maliţios. Pun pariu că în clipa asta ai fi preferat să ai chiloţii pe tine, mă tachinează el.

  Roşesc. Uitasem de lipsa chiloţilor. Din fericire, Taylor s-a dat jos din maşină ca să-mi deschidă portiera, aşa că nu poate auzi schimbul nostru de replici. Mă uit urât la Christian, care rânjeşte cu gura până la urechi în timp ce eu mă întorc şi mă dau jos din maşină.

  Dr. Grace Trevelyan-Grey ne aşteaptă în prag. Rochia de mătase bleu îi dă un aer de eleganţă sofisticată. În spatele ei stă domnul. Grey, presupun, înalt, blond şi chipeş în felul lui, ca şi Christian.

  — Anastasia, ai cunoscut-o deja pe mama mea, Grace. El este tatăl meu, Carrick.

  — Domnule Grey, sunt încântată să vă cunosc, rostesc cu zâmbetul pe buze şi strâng mâna întinsă de acesta.

  — Plăcerea e de partea mea, Anastasia.

  — Va rog, spuneţi-mi Ana.

  Ochii lui albaştri sunt catifelaţi şi blânzi.

  — Ana, mă bucur tare mult să te văd din nou.

  Grace mă cuprinde într-o îmbrăţişare caldă.

  — Intră, draga mea.

  — E aici? aud un ţipăt dinăuntrul casei.

  Mă uit neliniştită la Christian.

  — Asta trebuie să fie Mia, surioara mea, spune el, mimând iritarea.

  În cuvintele lui se simte afecţiunea, după felul cum i se îmblânzesc glasul şi ochii când îi pomeneşte numele. Este evident că o adoră. Iar ea vine cu pas grăbit pe hol, cu părul negru ca pana corbului, înaltă şi cu o siluetă apetisantă. E cam de vârsta mea.

  — Anastasia! Am auzit atât de multe despre tine, zice şi mă îmbrăţişează cu putere.

  Nu pot să cred. Zâmbesc în faţa entuziasmului ei nestăvilit.

  — Ana, te rog, murmur eu în timp ce mă trage de mână şi mă duce într-un vestibul spaţios.

  Podeaua din lemn închis la culoare e acoperită de covoare vechi, şi într-o parte se vede o scară abruptă care duce la etaj.

  — Niciodată n-a mai adus o fată acasă, spune Mia cu ochii ei negri aprinşi de entuziasm.

  Îl văd pe Christian cum îşi dă ochii peste cap, aşa că ridic o sprânceană spre el, făcându-l să-şi îngusteze privirea către mine.

  — Mia, potoleşte-te, o dojeneşte Grace cu blândeţe. Bine ai venit, dragule, spune şi-l sărută pe Christian pe ambii obraji.

  El îi zâmbeşte cu căldură şi apoi strânge mâna tatălui său.

  Cu toţii ne îndreptăm spre living. Mia nu mi-a dat drumul la mână. Camera e spaţioasă, mobilată cu gust în culori blânde – crem, nuanţe de maro şi de albastru-deschis – confortabilă, discretă şi foarte elegantă. Kate şi Elliot stau cuibăriţi pe o canapea, având în mâini pahare de şampanie. Kate sare în picioare ca să mă îmbrăţişeze şi abia atunci Mia îmi eliberează mâna.

  — Bună, Ana! îmi zice radioasă. Christian.

  Îl salută cu o mişcare scurtă din cap, iar el e la fel de formal cu ea.

  — Kate.

  Schimbul lor rece mă face să mă încrunt. Elliot mă îmbrăţişează călduros. Ce-i asta, „Săptămâna Îmbrăţişaţi-o pe Ana”? Aceste ameţitoare manifestări de afecţiune – nu sunt obişnuită cu aşa ceva. Christian stă în preajma mea, cu braţul petrecut pe după umerii mei. Îşi coboară palma pe şold, îşi desface degetele şi mă trage mai aproape. Toată lumea se uită lung la noi. E enervant.

  — Ceva de băut?

  Domnul Grey pare să-şi fi revenit.

  — Prosecco?

  — Minunat, rostim la unison eu şi Christian.

  Oh… asta e mai mult decât ciudat. Mia îşi împreunează palmele uimită.

  — Ia te uită, amândoi spuneţi aceleaşi lucruri. Mă duc eu să le iau, zice şi fuge din încăpere.

  Mă fac stacojie la faţă şi, văzând-o pe Kate alături de Elliot, îmi trece prin minte dintr-odată că singurul motiv pentru care Christian m-a invitat este faptul că şi Kate e aici. Probabil că Elliot a invitat-o bucuros pe Kate să-i cunoască pe părinţii lui. Christian s-a văzut prins în capcană – ştiind că aş fi aflat de la Kate. Gândul mă face să mă încrunt. A fost obligat să mă invite. Revelaţia e sumbră şi deprimantă. Vocea interioară dă din cap cu înţelepciune, având imprimată pe chip o expresie care spune: „În sfârşit ţi-ai dat seama, proasto”.

  — Cina e aproape gata, spune Grace, ieşind după Mia din cameră.

  Christian se încruntă când se uită la mine.

  — Şezi, îmi comandă el, arătând spre canapeaua de pluş, şi fac ceea ce mi se spune, încrucişându-mi cu mare grijă picioarele.

  El se aşază lângă mine, iară să mă atingă.

  — Tocmai vorbeam despre vacanţe, Ana, simte nevoia să precizeze cu amabilitate domnul Grey. Elliot a decis să meargă cu Kate şi familia ei în Barbados timp de o săptămână.

  Arunc o privire la Kate, care zâmbeşte fericită, cu ochi strălucitori şi mari. E încântată. Katherine Kavanagh, ceva mai multă demnitate nu ţi-ar strica!

  — Îţi iei şi tu o vacanţă acum, că ai terminat şcoala? întreabă domnul Grey.

  — Mă gândesc să plec în Georgia câteva zile, îi răspund.

  Christian se uită mirat la mine, clipind de câteva ori, dar cu o expresie insondabilă. Of la naiba! Nu i-am vorbit despre asta.

  — Georgia? murmură el.

  — Mama locuieşte acolo şi n-am mai văzut-o de mult.

  — Şi când te-ai gândit să te duci? se interesează el cu glas scăzut.

  — Mâine, seara târziu.

  Mia revine în living şi ne întinde cupe de şampanie pline cu prosecco roz-pal.

  — În sănătatea voastră!

  Domnul Grey ridică paharul. Un toast adecvat de la soţul unei doctoriţe – mă face să zâmbesc.

  — Cât timp? întreabă Christian cu o voce înşelător de blândă.

  Evident… e supărat.

  — Nu ştiu încă. Depinde de cum or să meargă interviurile melc de mâine.

  Îl văd cum încleştează maxilarele, iar pe faţa lui Kate apare expresia aceea de băgăreaţă. Zâmbeşte excesiv de suav.

  — Ana merită o pauză, zice ea anume pentru Christian.

  De ce se poartă atât de ostil cu el? Care e problema ei?

  — Te duci la interviuri? întreabă domnul Grey.

  — Da, pentru stagiatură la două edituri, mâine.

  — Îţi doresc să ai baftă.

  — Cina e gata, anunţă Grace.

  Ne ridicăm cu toţii. Kate şi Elliot îi urmează pe domnul Grey şi pe Mia. Dau şi eu să merg după ei, dar Christian mă apucă de cot, oprindu-mi brusc mişcarea.

  — Când aveai de gând să-mi spui că pleci? mă întreabă el insistent.

  Tonul blând e doar o mască pentru mânia care l-a cuprins.

  — Nu plec, mă duc s-o văd pe mama şi era doar un gând de-al meu.

  — Şi cu aranjamentul nostru cum rămâne?

  — Deocamdată, nu avem nici un aranjament.

  Îşi îngustează privirea şi deodată pare să-şi aducă aminte. Îmi dă drumul la mână, mă ia de cot şi mă scoate din încăpere.

  — Discuţia asta nu s-a terminat, îmi şopteşte el ameninţător când intrăm în sufragerie.

  Ce tâmpenie! Te strâng cumva chiloţii? Ce-ar fi să mi-i dai înapoi pe-ai mei? Mă uit urât la el.

  Sufrageria îmi aminteşte de cina noastră privată de la Heathman. Un candelabru de cristal atârnă deasupra mesei din lemn negru şi pe perete văd o oglindă masivă, cu rama sculptată ornamental. Masa, acoperită cu o faţă de masă apretată din olandă albă, e aranjată, având în mijloc o vază cu bujori roz. Impresia e uluitoare.

  Ne ocupăm locurile. Domnul Grey stă în capul mesei, în vreme ce eu stau în dreapta lui, iar Christian, lângă mine. Domnul Grey ne întinde după sticla de vin roşu desfăcută şi se oferă să-i toarne în pahar lui Kate. Mia se aşază lângă Christian şi, prinzându-l de mână, îl strânge cu putere. Christian îi răspunde cu un zâmbet cald.

  — Unde ai cunoscut-o pe Ana? îl întreabă Mia.

  — Mi-a luat un interviu pentru ziarul studenţilor de la WSU.

  — Pe care-l editează Kate, precizez eu, sperând să abat conversaţia de la mine.

  Mia îi zâmbeşte lui Kate, aşezată vizavi alături de Elliot şi amândouă încep să vorbească despre ziarul studenţesc.

  — Vrei nişte vin, Ana? întreabă domnul Grey.

  — Vă rog, îi răspund zâmbind.

  Domnul Grey se ridică să umple restul paharelor.

  Mă uit pe furiş la Christian, iar el se întoarce să mă privească, cu capul înclinat într-o parte.

  — Ce e? întreabă el.

  — Te rog să nu fii supărat pe mine, îi şoptesc.

  — Nu sunt supărat pe tine.

  Mă uit la el şi văd că oftează.

  — Ba da, sunt supărat pe tine, recunoaşte şi închide ochii pentru scurt timp.

  Atât de supărat că te mănâncă palma? întreb neliniştită.

  — Ce tot şuşotiţi voi acolo? intervine Kate.

  Roşesc, iar Christian se uită crunt la ea cu o expresie care spune: „Nu-ţi băga nasul în ciorba asta!” Până şi Kate se pierde cu firea sub privirea lui.

  — Vorbeam despre călătoria mea în Georgia, răspund eu cu candoare, sperând să împrăştii ostilitatea dintre ei.

  Kate zâmbeşte cu o scânteiere maliţioasă în privire.

  — Cum s-a purtat José când ai fost cu el la bar vineri?

  Fir-ar să fie, Kate! Mă uit la ea cu ochii măriţi. Ce naiba face? Îmi răspunde la fel şi îmi dau seama că încearcă să-l facă gelos pe Christian. Ce puţine ştie. Credeam că am scăpat de faza asta.

  — A fost OK, murmur eu.

  Christian se apleacă spre mine.

  — Mă mănâncă palma, şopteşte. Mai ales acum, precizează el pe un ton liniştit, dar ameninţător.

  Oh, nu. Mă foiesc neliniştită.

  Grace reapare aducând două platouri, urmată de o tânără drăguţă cu codiţe blonde, îmbrăcată elegant în bleu, care duce o tavă cu mai multe farfurii. Ochii ei îl găsesc imediat pe Christian. Roşeşte şi se uită la el pe sub genele lungi, date din belşug cu rimei. Asta ce mai e?

  De undeva din casă se aude sunând telefonul.

  — Vă rog să mă scuzaţi, spune domnul Grey ridicându-se din nou şi ieşind din încăpere.

  — Mulţumesc, Gretchen, spune cu blândeţe Grace, încruntându-se când domnul Grey iese. Lasă tava pe consolă.

  Gretchen încuviinţează din cap şi, aruncându-i încă o privire furişă lui Christian, pleacă.

  Aşadar, familia Grey are servitori, iar servitorii îl sorb din priviri pe aşa-zisul Dominator al meu. Mai poate apărea ceva care să strice şi mai mult seara? Mă uit încruntată la mâinile prinse în poală.

  Domnul Grey se întoarce.

  — E pentru tine, draga mea. De la spital, îi spune el lui Grace.

  — Vă rog să începeţi, toată lumea.

  Grace îmi zâmbeşte când îmi întinde farfuria şi apoi pleacă.

  Miroase delicios – chorizo şi scoici cu ardei roşii şi şalote la cuptor, peste care s-a presărat pătrunjel. Şi în ciuda faptului că îmi simt stomacul agitat în urma ameninţărilor mascate ale lui Christian, a privirilor aruncate pe furiş de frumuşica domnişoară Codiţe-blonde, şi a dezastrului legat de lipsa chiloţilor, mi-e foame. Roşesc când îmi dau seama că pofta asta de mâncare se datorează efortului fizic depus în după-amiaza asta.

  Câteva momente mai târziu, Grace se întoarce, cu fruntea încruntată. Domnul Grey îşi lasă capul într-o parte… la fel cum face Christian.

  — S-a întâmplat ceva?

  — Încă un caz de pojar, oftează Grace.

  — Of, nu se poate.

  — Da, un copil. Al patrulea caz din luna asta. Dacă oamenii ar înţelege şi şi-ar duce copiii la vaccinat…

  Clatină din cap cu tristeţe şi apoi zâmbeşte.

  — Mă bucur tare mult că voi n-aţi trecut niciodată prin asta. Slavă Domnului, boala cea mai grea de care aţi suferit a fost varicela. Bietul Elliot, spune ea în timp ce se aşază, zâmbind cu indulgenţă spre fiul ei.

  Elliot se încruntă şi se foieşte stingherit.

  — Christian şi Mia au fost mai norocoşi. Au făcut o formă foarte uşoară, abia dacă au avut vreun semn pe corp.

  Mia chicoteşte, iar Christian îşi dă ochii peste cap.

  — Ia zi, tată, ai prins meciul cu Mariners?

  E limpede că Elliot e dornic să schimbe subiectul conversaţiei.

  Antreurile sunt delicioase, iar eu mă concentrez pe mâncat, în timp ce Elliot, domnul Grey şi Christian discută despre baseball. Mintea mea lucrează la turaţie maximă. Fir-ar să fie, Kate, ce joc faci? Oare mă va pedepsi? Mă apucă tremuratul când mă gândesc. N-am semnat încă nici un contract. Poate că nici n-o să-l semnez. Poate c-o să rămân în Georgia, unde nu poate să ajungă la mine.

  — Cum v-aţi aranjat în noul apartament, draga mea? întreabă politicos Grace.

  Îi sunt recunoscătoare pentru întrebare, care mă distrage de la gândurile mele, şi îi povestesc despre mutarea noastră.

  Când ne terminăm aperitivele, Gretchen apare iar, şi nu pentru prima oară îmi doresc să am libertatea de a-mi pune mâinile pe Christian, doar ca să-i dau ei de ştire – o fi el îmbătrânit în rele, dar e al meu. Ea începe să debaraseze masa, apropiindu-se cam mult de Christian, după gustul meu. Din fericire, el pare s-o ignore, dar zeiţa mea intimă pufneşte.

  Kate şi Mia schimbă impresii despre Paris.

  — Tu ai fost la Paris, Ana? întreabă cu inocenţă Mia, trezindu-mă din accesul meu de gelozie.

  — Nu, dar mi-ar plăcea să ajung acolo.

  Ştiu că sunt singura de la masa aceea care n-a părăsit niciodată SUA.

  — Noi ne-am petrecut luna de miere la Paris, spune Grace zâmbind către domnul Grey, care îi răspunde cu un zâmbet larg.

  E aproape jenant să-i priveşti. Este evident că se iubesc profund şi, pentru un scurt moment, mă întreb cum o fi să creşti într-o familie în care sunt prezenţi ambii părinţi.

  — E un oraş foarte frumos, îşi dă Mia cu părerea. În pofida parizienilor. Christian, ar trebui s-o duci pe Ana la Paris, declară ea cu fermitate.

  — Cred că Anastasia ar prefera Londra, spune Christian încet.

  Ia te uită… şi-a amintit. Îşi pune palma pe genunchiul meu – degetele lui urcând uşor pe coapsă. Întregul meu corp se crispează drept răspuns. Nu… nu aici, nu acum. Roşesc şi mă foiesc, încercând să mă îndepărtez de el. Mâna i se încleştează pe coapsa mea, imobilizându-mă. În disperarea mea, întind mâna după paharul de vin.

  Micuţa domnişoară Codiţe blonde se întoarce, unduindu-şi şoldurile şi aruncând priviri sfioase, aducând antreurile: biftec Weelington, cred. Din fericire, ne dă farfuriile şi pleacă, deşi, când îi întinde farfuria lui Christian, zăboveşte mai mult. El se uită nedumerit la mine când vede că o urmăresc cum închide uşa sufrageriei.

  — Şi ce nu ţi-a plăcut la parizieni? o întreabă Elliot pe sora lui. Nu s-au purtat frumos cu tine?

  — Îh, nu, deloc. Iar Monsieur Floubert, căpcăunul la care am fost angajată, a fost ca un tiran.

  Mă înec şi împroşc cu vin.

  — Anastasia, eşti bine? întreabă Christian plin de solicitudine, luându-şi mâna de pe coapsa mea.

  Umorul i-a revenit în glas. Of, ce bine. Când dau din cap în semn că da, începe să mă bată uşor pe spate şi nu-şi ia mâna decât când vede că mi-am revenit.

  Friptura de vită e delicioasă şi e servită cu garnitură de cartofi dulci, morcovi, păstârnac şi fasole verde la cuptor. E chiar şi mai gustoasă dat fiind că tot restul mesei Christian reuşeşte să-şi păstreze umorul. Presupun că e din cauză că mă vede cu câtă poftă mănânc. Conversaţia se desfăşoară cu naturaleţe între membrii familiei Grey, calzi şi grijulii, tachinându-se cu blândeţe unul pe celălalt. La desert, când fiecare primeşte o porţie de syllabub9 de lămâie, Mia ne regalează cu isprăvile ei de la Paris, trecând la un moment dat într-o franceză fluentă. Ne uităm cu toţii lung la ea, iar ea se uită la noi nedumerită, până când Christian o lămureşte într-o franceză la fel de fluentă cu privire la ce s-a întâmplat, chestie care o face să izbucnească în hohote de râs. Are un râs molipsitor, aşa că în curând toţi râdem de ne prăpădim.

  Elliot preia ştafeta şi ne vorbeşte despre ultimul său proiect, o nouă comunitate ecologică la nord de Seattle. Arunc o privire la Kate şi văd cum se agaţă de fiecare cuvânt rostit de Elliot, ochii ei strălucind de dorinţă carnală sau de dragoste. Încă nu mi-am dat seama care dintre ele. El îi zâmbeşte larg şi e ca şi cum o promisiune nerostită se transmite între ei. Pe mai târziu, iubi, spune el şi e sexy, al naibii de sexy. Roşesc doar uitându-mă la ei.

  Oftez şi ridic privirea spre Domnul meu înveterat în Rele. Aş putea să mă uit la el o veşnicie. Are barba abia crescută şi mă mănâncă degetele să o scarpin şi să o simt pe faţa mea, pe sânii mei… Între coapsele mele. Direcţia în care o iau gândurile mele mă face să roşesc. El se uită la mine şi ridică mâna să-mi prindă bărbia.

  — Nu-ţi mai muşca buza, murmură el răguşit. Lasă-mă pe mine să fac asta.

  Grace şi Mia iau de pe masă paharele pentru desert şi se duc la bucătărie, în vreme ce domnul Grey, Kate şi Elliot discută despre virtuţile panourilor solare în statul Washington. Christian, mimând interesul pentru conversaţia lor, îşi pune din nou mâna pe genunchiul meu, şi degetele lui urcă iar pe coapsa mea. Respiraţia mi se poticneşte şi încerc să-i opresc înaintarea lipindu-mi coapsele. Îl văd că pufneşte cu un aer superior.

  — Vrei să-ţi arăt împrejurimile? mă întreabă el de-a dreptul.

  Ştiu că ar trebui să spun da, dar nu am încredere în el. Totuşi, până să apuc să răspund, e în picioare şi stă cu mâna întinsă spre mine. Îmi pun palma într-a lui şi, simţind cum toţi muşchii mi se contractă în pântec, îi răspund la privirea întunecată şi însetată.

  — Vă rog să mă scuzaţi, îi spun domnului Grey şi-l urmez pe Christian afară din sufragerie.

  Mă conduce prin hol în bucătărie, unde Mia şi Grace aşază vasele în maşina de spălat. Codiţe Blonde nu se vede nicăieri.

  — Mă duc să-i arăt Anastasiei curtea, o anunţă Christian cu inocenţă pe mama lui.

  Ea ne răspunde cu un zâmbet, iar Mia se întoarce în sufragerie.

  Păşim pe veranda cenuşie, luminată de spoturi ascunse în piatră. Sunt acolo arbuşti ornamentali în ghivece mari din piatră cenuşie şi o masă metalică şic, cu scaune corespunzătoare, amplasată într-un colţ. Christian trece pe lângă toate acestea, urcă nişte trepte şi ajungem pe un gazon întins care duce direct la golf… o, Doamne – e minunat! Seattle licăre la orizont, iar luna rece şi strălucitoare de mai trasează o cărare de argint scânteietor pe suprafaţa apei către un debarcader unde sunt ancorate două ambarcaţiuni. Lângă debarcader, un adăpost pentru bărci. E atât de pitoresc, atât de paşnic. Stau şi mă las fermecată de peisaj un moment.

  Christian mă trage după el, iar tocurile se înfig în iarba moale.

  — Opreşte-te, te rog.

  Mă împleticesc în urma lui. El se opreşte şi se uită la mine cu o expresie insondabilă.

  — Tocurile. Trebuie să mă descalţ.

  — Nu e nevoie, spune şi, aplecându-se, mă ridică şi mă ia în spate.

  Surprinderea mă face să ţip, iar el îmi dă o palmă răsunătoare peste fund.

  — Nu mai face atâta gălăgie, mormăie el.

  O, nu… asta nu e bine. Vocea interioară tremură. Are el un motiv de supărare – o fi José, Georgia, lipsa chiloţilor, faptul că-mi muşc buzele. Dumnezeule, uşor se mai enervează omul asta!

  — Unde mergem? murmur eu.

  — La adăpostul pentru ambarcaţiuni, răspunde el.

  Mă agăţ de şoldurile lui, iar el străbate gazonul cu pas hotărât în lumina lunii.

  — De ce? îl întreb cu respiraţia întretăiată.

  — Trebuie să fiu singur cu tine.

  — Pentru ce?

  — Pentru că o să te bat la fund după care-o să te fut.

  — De ce? scâncesc încetişor.

  — Ştii bine de ce, şuieră el.

  — Parcă ziceai că tu reacţionezi pe moment, nu? îl implor eu cu sufletul la gură.

  — Anastasia, crede-mă, acum e momentul.

  Fir-ar să fie!

  Capitolul 20

  Christian dă buzna pe uşa de lemn a adăpostului şi se opreşte ca să aprindă lumina. Câteva tuburi fluorescente încep să bâzâie unul după altul şi o lumină albă şi rece inundă clădirea mare din lemn. Din perspectiva mea răsturnată, văd un iaht impresionant aflat în doc şi plutind pe apa întunecată, dar abia apuc să-l văd în treacăt înainte de a mă duce pe nişte trepte de lemn în camera de deasupra.

  Se opreşte în prag şi apasă un alt întrerupător – becuri cu halogen, de data asta, cu o lumină mai plăcută, fiind acţionate de un variator de intensitate – şi ne aflăm într-o mansardă, cu tavanul în pantă. E decorat cu o temă nautică din New England: nuanţe de bleumarin şi crem cu adaosuri de roşu. Mobilierul e sărăcăcios, nu se văd decât două canapele.

  Christian mă lasă jos în picioare pe podeaua de lemn. Nu am timp că examinez împrejurimile – nu-mi pot dezlipi ochii de el. Sunt hipnotizată… Îl privesc ca pe un animal de pradă rar şi periculos, aşteptând să atace. Respiră cu greutate, dar, la urma urmei, tocmai m-a adus pe sus traversând un ditamai gazonul şi urcând o scară. Ochii lui cenuşii sunt aprinşi de mânie, nevoie şi dorinţă carnală pură, necontrafăcută.

  Doamne! Aş putea să mă topesc numai de la privirea lui.

  — Te rog să nu mă loveşti, şoptesc eu pe un ton rugător.

  Fruntea i se încreţeşte şi ochii i se măresc. Clipeşte de două ori.

  — Nu vreau să mă baţi la fund, nu aici, nu acum. Te rog, nu!

  Luat prin surprindere, rămâne cu gura căscată şi, într-un gest de mare curaj, întind mâna şi-mi plimb degetele pe obrazul lui, până la bărbia nerasă. E un amestec curios de moale şi înţepător, închizând încet ochii, mă lasă să-l ating, iar respiraţia i se accelerează. Ridic şi cealaltă mână şi îmi vâr degetele în părul lui. Îmi place la nebunie părul lui. Geamătul lui uşor abia se aude, iar când deschide ochii, are o privire precaută, de parcă n-ar înţelege ce se întâmplă.

  Fac un pas înainte astfel încât mă lipesc de el şi-l trag uşor de păr, aducându-i gura aproape de a mea, şi îl sărut, vârându-i limba cu forţa printre buze. Geme şi mă îmbrăţişează, trăgându-mă spre el. Mâinile lui ajung în părul meu şi îmi răspunde la sărut, puternic şi posesiv. Limbile noastre se răsucesc şi se mişcă împreună, căutându-se şi consumându-se reciproc. Are un gust divin.

  Se trage înapoi brusc respirăm amândoi întretăiat. Mâinile mele cad pe braţele lui, iar el îmi aruncă o căutătură încruntată.

  — Ce-mi faci? şopteşte, derutat.

  — Te sărut.

  — Ai spus nu.

  — Ce?

  Nu la ce?

  — La masă, în sufragerie, cu picioarele.

  Oh… despre asta era vorba?

  — Dar ne aflam la masă cu părinţii tăi.

  Mă uit la el complet năucită.

  — Nimeni nu mi-a mai spus nu până acum. Şi e atât de… excitant.

  Ochii i se măresc, plini de minunare şi de dorinţă. E un amestec ameţitor. Înghit în sec instinctiv. Mâna lui se mişcă în jos spre fesele mele. Mă trage brusc spre el, lipindu-mă de sexul lui.

  O, Doamne…

  — Eşti supărat şi excitat pentru că am spus nu? murmur eu uluită.

  — Sunt supărat fiindcă nu mi-ai spus nimic despre Georgia. Sunt supărat că te-ai dus la bar cu individul ăla care a încercat să te seducă atunci când erai beată şi care te-a lăsat de izbelişte când erai cu cineva aproape cu totul străin. Ce fel de prieten e ăla care procedează astfel? Şi mai sunt supărat şi excitat pentru că ţi-ai strâns picioarele în faţa mea.

  Ochii îi scânteiază periculos şi începe să-mi ridice lent tivul rochiei.

  — Te vreau şi te vreau acum. Şi dacă n-o să mă laşi să te bat la fund – lucru pe care-l meriţi – am să te fut în clipa asta pe canapea, rapid, pentru plăcerea mea, nu pentru a ta.

  Rochia abia îmi acoperă fundul gol. Cu o mişcare iute, îmi prinde sexul în palmă şi strecoară un deget în mine. Cu celălalt braţ mă ţine cu fermitate pe loc. Îmi înăbuş un geamăt.

  — Asta e a mea, îmi şopteşte cu agresivitate. E toată a mea. Ai Înţeles?

  Bagă şi scoate degetul în timp ce mă priveşte evaluându-mi reacţia, cu ochii aprinşi.

  — Da, e a ta, spun eu cu glas răguşit în timp ce dorinţa, fierbinte şi grea, îmi străbate fulgerător trupul, afectându-mi… totul. Terminaţiile nervoase, respiraţia. Inima îmi bate cu putere, încercând parcă să-mi iasă din piept, iar sângele îmi bubuie în timpane.

  Brusc, se mişcă făcând mai multe lucruri deodată: îşi retrage degetele, lăsându-mă cu dorinţa nesatisfăcută, îşi desface fermoarul şi mă împinge jos pe canapea, stând deasupra mea.

  — Mâinile pe cap, îmi porunceşte printre dinţii încleştaţi în timp ce îngenunchează, depărtându-mi picioarele şi mai mult, şi duce mâna la buzunarul interior al hainei.

  Scoate pacheţelul, uitându-se la mine cu o expresie sumbră, înainte de a-şi da jos haina care cade pe podea. Îşi rulează prezervativul pe sexul de o lungime impresionantă.

  Îmi pun palmele pe cap şi ştiu că mi-a cerut asta ca să nu-l pot atinge. Sunt extrem de excitată. Simt cum şoldurile mi se mişcă deja în sus ca să vină în întâmpinarea lui – pentru că-l vreau în mine, exact aşa – dur şi puternic. O… aşteptarea.

  — Nu avem mult timp la dispoziţie. O să termin repede, şi e pentru mine, nu pentru tine. Ai înţeles? Să nu-ţi dai drumul, că te bat, spune el printre dinţii încleştaţi.

  Fir-ar să fie!. Şi cum să mă opresc?

  Cu o mişcare rapidă, e complet în mine. Scot un geamăt puternic, gutural, şi mă abandonez lui. Îşi pune mâinile peste ale mele, pe creştetul capului, cu coatele îmi ţine braţele depărtate de corp şi lipite de canapea, iar picioarele lui mă ţintuiesc. Sunt prinsă ca într-o capcană. El este pretutindeni, copleşindu-mă, aproape sufocându-mă. Dar, în acelaşi timp, e divin; asta e puterea mea, iată ce efect am asupra lui şi e un sentiment triumfător. Se mişcă rapid şi cu furie înăuntrul meu, gâfâie la urechea mea, iar trupul meu reacţionează, topindu-se în jurul lui. Nu trebuie să-mi dau drumul. Nu. Dar ies în întâmpinarea fiecăreia dintre împingerile lui – un contrapunct perfect. Brusc, şi mult prea repede, împinge cu putere şi rămâne nemişcat în timp ce-şi dă drumul, expirând cu un şuierat printre dinţi. Apoi se relaxează, aşa încât îi simt întreaga greutate delicioasă pe mine. Încă nu sunt gata să-l las să plece, trupul meu tânjind după plăcere, dar, în acel moment, nu pot să-l împing de pe mine. Dintr-odată, se retrage, lăsându-mă însetată de mai mult. Se uită crunt la mine.

  — Să nu te pipăi singură. Te vreau frustrată. Asta mi-ai făcut nevorbindu-mi, negându-mi ceea ce-i al meu.

  Ochii lui se aprind iarăşi, plini de mânie.

  Încuviinţez din cap, gâfâind. Se ridică în picioare şi-şi scoate prezervativul, înnodându-l la capăt şi vârându-şi-l în buzunarul pantalonilor. Mă uit la el şi involuntar îmi strâng coapsele, încercând să găsesc un pic de uşurare. Christian îşi trage fermoarul şi îşi trece mâna prin păr în timp ce se apleacă să-şi ia haina de jos. Se întoarce spre mine şi văd că expresia i s-a îmblânzit.

  — Trebuie să ne întoarcem în casă.

  Mă ridic în capul oaselor, cu oarecare nesiguranţă, ameţită.

  — Uite, poţi să-ţi pui ăştia.

  Din buzunarul interior scoate chiloţii. Mă abţin să rânjesc când îi iau de la el, dar în sinea mea ştiu – mi-am luat un futai ca pedeapsă, dar am obţinut o mică victorie în privinţa chiloţilor. Zeiţa mea intimă încuviinţează din cap, cu un zâmbet satisfăcut pe faţă: N-a fost nevoie să-i ceri.

  — Christian! strigă Mia de la parterul clădirii.

  El se întoarce şi ridică sprâncenele la mine.

  — La ţanc! Doamne, cât poate să mă calce pe nervi!

  Mă uit urât la el, le redau chiloţilor mei locul cuvenit şi stau în picioare cu câtă demnitate mai pot să am, în starea mea de „abia-futută”. Iute, încerc să-mi netezesc părul de „imediat-după-futai”.

  — Aici, Mia, strigă el spre sora lui. Ei, domnişoară Steele, mă simt mai bine în privinţa fazelor alea – dar tot vreau să te bat la fund, spune el încetişor.

  — Nu cred că o merit, domnule Grey, mai ales după ce ţi-am tolerat atacul neprovocat.

  — Neprovocat? M-ai sărutat.

  Încearcă din răsputeri să se arate rănit. Eu îmi ţugui buzele.

  — Atacul e cea mai bună formă de apărare.

  — Apărare împotriva a ce?

  — A ta şi a palmei care te mânca.

  Îşi lasă capul într-o parte şi-mi zâmbeşte, tocmai când Mia urcă zgomotos scara.

  — Dar a fost suportabil? întreabă el încet.

  Eu roşesc.

  — La limită, şoptesc, dar nu mă pot abţine să nu pufnesc cu superioritate.

  — Aha, iată-vă, zice ea, bucuroasă că ne-a găsit.

  — Îi arătam Anastasiei împrejurimile.

  Christian ţine mâna întinsă către mine, cu o privire intensă în ochii cenuşii. Îmi pun mâna într-a lui şi el mă strânge uşurel.

  — Kate şi Elliot vor să plece. Vă vine să credeţi ce se întâmplă cu ăştia doi? Ar sta tot timpul îmbrăţişaţi.

  Mia mimează dezgustul şi se uită când la Christian, când la mine.

  — Auzi, da' voi doi ce făceaţi aici?

  Dumnezeule, n-are nici o jenă. Mă fac stacojie la faţă.

  — Îi arăt Anastasiei trofeele mele de la canotaj, răspunde Christian fără nici cea mai mică ezitare, cu o faţă impenetrabilă. Hai să mergem să ne luăm la revedere de la Kate şi Elliot.

  Trofee de canotaj? Mă trage cu blândeţe în faţa lui şi, când Mia se întoarce, îmi arde o palmă la fund. Eu icnesc surprinsă.

  — Am s-o fac iar, Anastasia, şi cât de curând, mă ameninţă el vorbindu-mi cu voce calmă la ureche, după care mă îmbrăţişează, ţinându-mă cu spatele lipit de el, şi mă sărută pe păr.

  Ajungem înapoi în casă, unde Kate şi Elliot îşi iau rămas-bun de la Grace şi domnul Grey. Kate mă îmbrăţişează cu căldură.

  — Trebuie să vorbesc cu tine despre cum să fac să-i ţin piept lui Christian, îi şuier eu în ureche în timp ce mă îmbrăţişează.

  — Are nevoie să i se opună cineva; abia pe urmă poţi să vezi cum e el cu adevărat. Bagă de seamă, Ana – îi place atât de mult să comande, şopteşte ea. Ne vedem mai târziu.

  EU ŞTIU CUM E EL CU ADEVĂRAT – TU NU ŞTII! ţip eu în gând. Sunt perfect conştientă că acţiunile ei sunt bine intenţionate, dar uneori depăşeşte nişte graniţe, iar în clipa asta le-a depăşit atât de mult, încât a ajuns în statul învecinat. Mă încrunt la ea, iar ea scoate limba la mine, făcându-mă să zâmbesc fără voia mea. O Kate jucăuşă e ceva nou; trebuie să i se tragă de la Elliot. Le facem cu mâna din prag, iar Christian se întoarce spre mine.

  — Trebuie să plecăm şi noi – mâine ai interviuri.

  Mia mă îmbrăţişează cu căldură când ne luăm rămas-bun.

  — Nu mai credeam că o să-şi găsească pe cineva! mărturiseşte ea.

  Eu roşesc, iar Christian rostogoleşte din nou ochii în cap. Eu îmi ţugui buzele. De ce el are voie să facă asta, iar eu, nu. Vreau să fac şi cu asta, dar nu îndrăznesc, mai ales după ameninţarea din adăpostul pentru bărci.

  — Ai grijă de tine, dragă Ana, îmi spune Grace cu blândeţe.

  Christian, stânjenit sau frustrat de atenţia cu care mă răsfaţă ceilalţi membri ai familiei Grey, mă ia de mână şi mă trage lângă el.

  — Hai să n-o speriem şi nici să n-o răsfăţăm cu prea multă afecţiune, bombăne el.

  — Christian, nu ne mai tachina, îl dojeneşte Grace cu indulgenţă, cu o privire drăgăstoasă.

  Nu cred că e vorba despre tachinare. Îi urmăresc pe furiş. Este evident că Grace îl adoră cu o dragoste necondiţionată de mamă. El se apleacă şi o sărută cu rigiditate.

  — Mamă, spune el şi în vocea lui se simte o undă… de respect, poate?

  — Domnule Grey – rămas-bun şi vă mulţumesc.

  Întind mâna, dar el vine şi mă îmbrăţişează.

  — Te rog, spune-mi Carrick. Sper să ne revedem cât de curând, Ana.

  După ce ne-am luat rămas-bun, Christian mă conduce la maşină, unde Taylor ne aşteaptă. A aşteptat aici tot timpul? Taylor îmi deschide portiera, iar eu mă urc în Audi.

  Simt cum o parte din tensiune mi se ridică de pe umeri. Dumnezeule, ce mai zi! Sunt epuizată, fizic şi emoţional. După o scurtă conversaţie cu Taylor, Christian se urcă şi el în maşină, lângă mine. Se întoarce către mine.

  — Ei bine, se pare că şi familia mea te place, murmură el.

  Şi familia? Gândul deprimant despre cum am ajuns să fiu invitată răsare cât se poate de nepoftit în mintea mea. Taylor porneşte maşina şi iese din cercul de lumină pe alee, în întunecimea drumului. Mă uit la Christian, iar el mă priveşte lung.

  — Ce e? întreabă el cu o voce liniştită.

  Momentan, mă lupt cu mine însămi. Nu… o să-i spun. Mereu se plânge că nu vorbesc cu el.

  — Eu cred că ai fost obligat de situaţie să mă inviţi acasă la părinţii tăi, îi spun cu o voce moale şi ezitantă. Dacă Elliot n-ar fi invitat-o pe Kate, nu mi-ai fi zis niciodată să vin.

  Nu-i văd faţa în întuneric, dar îl simt că tresare şi se uită la mine.

  — Anastasia, sunt încântat că i-ai cunoscut pe părinţii mei. De ce laşi îndoiala să te domine? Chestia asta nu încetează să mă uimească. Eşti o tânără femeie puternică, independentă, dar ai nişte gânduri atât de negative despre tine însăţi. Dacă n-aş fi dorit să-i cunoşti, n-ai mai fi fost aici. Asta ai simţit tu tot timpul cât ai fost acolo?

  Aha! M-a vrut acolo – iar asta e o revelaţie. Nu pare să se jeneze să-mi răspundă aşa cum s-ar fi întâmplat dacă ar fi ascuns adevărul. Pare sincer încântat că mă aflu aici… o căldură plăcută mi se împrăştie încet prin vene. Clatină din cap şi îmi prinde mâna. Privesc neliniştită la Taylor.

  — Nu-ţi face griji în privinţa lui Taylor. Vorbeşte cu mine.

  Ridic din umeri.

  — Da. Aşa am crezut. Şi încă ceva, am pomenit de Georgia doar pentru că prietena mea, Kate, vorbea de Barbados. Nu m-am hotărât încă.

  — Vrei să te duci să-ţi vezi mama?

  — Da.

  Se uită ciudat la mine, de parcă în sinea lui s-ar da o luptă.

  — Pot să vin cu tine? întreabă el în cele din urmă.

  Poftim?

  — Ăă… nu cred c-ar fi o idee bună.

  — De ce?

  — Speram să-mi iau o pauză de la toată această… nebunie, ca să încerc să reflectez la lucrurile astea.

  Se uită la mine.

  — Totul e prea intens?

  Mă face să izbucnesc în râs.

  — Puţin spus.

  În lumina fugară a unui stâlp de iluminat stradal, îi văd buzele cum se ridică.

  — Mă iei peste picior, domnişoară Steele?

  — N-aş îndrăzni aşa ceva, domnule Grey, răspund cu seriozitate prefăcută.

  — Eu cred că îndrăzneşti şi mai cred că, de fapt, râzi de mine, frecvent.

  — Eşti de-a dreptul ciudat.

  — Ciudat?

  — Ei, da.

  Ciudat în sensul de straniu sau ciudat aşa, mai haios?

  — O… mai mult într-un sens, dar are ceva-ceva şi dintr-al doilea.

  — Şi în care sens e mai mult?

  — Te las pe tine să deduci.

  — Nu sunt sigur că sunt în stare să deduc prea multe în preajma ta, Anastasia, spune el sardonic, după care continuă pe un ton liniştit: La ce simţi nevoia să te gândeşti în Georgia?

  — La noi, şoptesc eu.

  Se uită lung la mine, impasibil.

  — Ai spus că o să încerci, murmură.

  — Ştiu.

  — Regreţi c-ai spus-o?

  — Posibil.

  Se foieşte de parcă s-ar simţi jenat.

  — De ce?

  La naiba! Cum de-a devenit conversaţia asta atât de serioasă? Mi-a fost aruncată în braţe, ca un examen pentru care nu sunt pregătită. Ce să spun acum? Deoarece cred că te iubesc şi tu mă vezi doar ca pe o jucărie. Pentru că nu am voie să te ating, pentru că sunt prea înspăimântată ca să-ţi arăt vreun semn de afecţiune ca să nu te eschivezi sau să-mi spui să mă abţin sau, şi mai rău – să mă baţi? Ce-aş putea să spun?

  Mă uit o vreme pe geam. Maşina trece podul. Amândoi suntem învăluiţi de întuneric, care ne maschează gândurile şi sentimentele, dar nu avem nevoie de noapte pentru asta.

  — De ce, Anastasia? mă presează Christian.

  Ridic din umeri, prinsă în capcană. Nu vreau să-l pierd. În pofida tuturor pretenţiilor lui imperioase, a nevoii sale de control, a viciilor lui înspăimântătoare, niciodată nu m-am simţit atât de vie ca acum. E palpitant să stau aici alături de el. E atât de imprevizibil, de sexy, de inteligent şi de amuzant. Dar stările lui sufleteşti… oh – şi când vrea să mă rănească. Spune că se va gândi la reţinerile mele, dar tot mă sperie. Închid ochii. Ce-aş putea să spun? în adâncul sufletului mi-aş dori mai multă afecţiune, un Christian mai jucăuş, mai multă… dragoste.

  Îmi strânge mâna.

  — Vorbeşte cu mine, Anastasia. Nu vreau să te pierd. Săptămâna asta…

  Ne apropiem de capătul podului, iar drumul este din nou scăldat în lumina de neon a iluminatului stradal, astfel încât faţa lui se află intermitent în lumină şi în întuneric. Şi este o metaforă cât se poate de potrivită. Omul ăsta, pe care cândva l-am crezut un erou romantic, un brav şi strălucitor cavaler alb – sau cavaler negru, după spusele lui. Nu e un erou; e un bărbat cu probleme emoţionale profunde şi grave şi mă trage după el în întuneric. Chiar nu pot să-l călăuzesc spre lumină?

  — Totuşi, vreau mai mult, şoptesc.

  — Ştiu, spune el. O să încerc.

  Mă uit la el clipind, iar el îmi dă drumul la mână şi mă trage de bărbie, eliberându-mi buza prinsă între dinţi.

  — Pentru tine, Anastasia, o să încerc.

  Radiază sinceritate. Şi asta e ca un semnal pentru mine. Îmi desfac centura de siguranţă şi mă aşez în poala lui, luându-l totalmente prin surprindere. Îi cuprind capul cu braţele şi îl sărut îndelung şi cu patimă, iar el nu are nevoie de mai mult de o secundă ca să reacţioneze.

  — Rămâi cu mine în noaptea asta, murmură. Dacă pleci, n-o să te mai văd toată săptămâna. Te rog.

  — Da, accept eu. Şi eu o să încerc. Am să semnez contractul.

  Şi a fost o decizie luată sub imboldul momentului. El se uită lung la mine.

  — Semnează după ce te întorci din Georgia. Gândeşte-te la el. Gândeşte-te bine, iubito.

  — Aşa am să fac.

  Şi rămânem tăcuţi preţ de doi-trei kilometri.

  — Zău că ar trebui să-ţi pui centura aia de siguranţă, şopteşte Christian dezaprobator în părul meu, dar nu face nici un gest ca să mă dea jos din poala lui.

  Eu îmi frec nasul de el, cu ochii închişi, şi sorb mireasma de „Christian plus gelul de duş cu aromă de mosc”, capul meu fiind aşezat pe umărul lui. Îmi las mintea să rătăcească şi-mi îngădui să fantazez că mă iubeşte. Of, şi e atât de real, aproape tangibil, şi o mică parte din răutăcioasa mea Voce interioară se comportă într-o totală contradicţie cu personajul ei şi îndrăzneşte să spere. Am grijă să nu-i ating pieptul, ci doar mă cuibăresc în braţele lui care mă ţin într-o îmbrăţişare strânsă.

  Mult prea repede, sunt smulsă din visul meu imposibil.

  — Am ajuns acasă, anunţă Christian cu glas scăzut şi constat că e o propoziţie foarte ademenitoare, plină de promisiuni.

  Acasă, cu Christian. Atât doar că apartamentul lui e o galerie de artă, nu o casă.

  Taylor ne deschide uşa şi îi mulţumesc cu sfială, conştientă de faptul că s-a aflat foarte aproape de conversaţia noastră, dar zâmbetul lui amabil mă linişteşte şi nu trădează nimic. Odată coborât din maşină, Christian mă evaluează critic. Oh, nu… ce-am mai făcut acum?

  — De ce n-ai ceva mai gros pe tine? se încruntă el şi se dezbracă de haina lui şi mi-o aşază pe umeri.

  Mă simt dintr-odată uşurată.

  — E în noua mea maşină, răspund eu somnoroasă, căscând.

  Mă priveşte cu un aer superior.

  — Obosită, domnişoară Steele?

  — Da, domnule Grey.

  Mă simt sfioasă sub privirea lui scrutătoare. Cu toate acestea, simt că e nevoie să dau o explicaţie.

  — Astăzi am fost convinsă în feluri pe care nu le-am crezut niciodată posibile.

  — Păi, dacă într-adevăr ai ghinion, s-ar putea să te mai conving o dată, promite el luându-mă de mână ca să mă conducă în clădire.

  Încă o dată?!

  În ascensor, mă uit la el. Am crezut c-o să-i placă faptul că dorm cu el, dar apoi mi-am amintit că nu doarme cu nimeni, cu toate că a dormit cu mine de câteva ori. Mă încrunt şi dintr-odată privirea i se întunecă. Ridică mâna şi-mi prinde bărbia, eliberându-mi buza de jos.

  — Într-o bună zi, o să te fut în liftul ăsta, Anastasia, dar în clipa asta eşti obosită – de aia cred c-ar fi bine să ne mulţumim cu patul.

  Se apleacă şi-mi prinde buza de jos cu dinţii, trăgând de ea încet. Mă topesc lipindu-mă de el, iar respiraţia îmi stă în loc când toate măruntaiele se agită, cuprinse de dorinţă. Îi răspund la fel, prinzându-i buza de sus cu dinţii, aţâţându-l, şi geme. Când uşile liftului se deschid, mă apucă de mână şi mă scoate în foaier, prin uşile duble şi apoi în hol.

  — Ai nevoie să bei ceva?

  — Nu.

  — Bun. Să mergem în pat.

  Eu ridic din sprâncene.

  — Şi-ai să te mulţumeşti cu vechea şi simpla vanilie?

  Îşi înclină capul într-o parte.

  — Nu e nimic simplu sau vechi în legătură cu vanilia – e o aromă foarte interesantă, murmură el.

  — De când?

  — De ultima sâmbătă. De ce? Trăgeai nădejde la ceva mai exotic?

  Zeiţa mea intimă îşi iţeşte capul de după parapet.

  — A, nu. Mi-ajunge exotismul de care am avut parte azi.

  Zeiţa se strâmbă la mine, nereuşind deloc să-şi ascundă dezamăgirea.

  — Sigur? Putem să satisfacem toate gusturile aici – cel puţin treizeci şi una de arome.

  Rânjeşte lasciv către mine.

  — Am remarcat, răspund eu sec.

  El clatină din cap.

  — Haide, domnişoară Steele, mâine ai o zi importantă. Cu cât ajungi mai repede în pat, cu atât mai rapid vei fi regulată şi cu atât mai repede vei ajunge să dormi.

  — Domnule Grey, eşti un romantic înnăscut.

  — Domnişoară Steele, ai o gură mare. S-ar putea să mă văd nevoit s-o pun la respect într-un fel sau altul. Haide.

  Mă duce de-a lungul holului spre dormitorul lui, după care închide uşa cu piciorul.

  — Mâinile sus, porunceşte el.

  Mă supun şi, cu o mişcare iute şi uluitoare, îmi scoate rochia de pe mine ca un magician, prinzând-o de tiv şi trăgând-o repede şi fără poticneli deasupra capului.

  — Ta-da! spune el pe un ton jucăuş.

  Chicotesc şi aplaud politicos. El face o reverenţă graţioasă, rânjind. Cum aş putea să-i rezist când se comportă aşa? Pune rochia pe scaunul de lângă comodă.

  — Şi care e următorul tău truc? îl tachinez eu.

  — O, dragă domnişoară Steele. Treci în pat şi-am să-ţi arăt.

  — Crezi că măcar o dată ar trebui să fac pe inaccesibila? întreb eu cu cochetărie.

  Ochii lui se măresc a surprindere şi văd în ei o sclipire de excitare.

  — Păi… uşa e închisă. Nu prea văd cum ai putea să mă eviţi, spune el sardonic. Cred că e o afacere bătută-n cuie.

  — Dar ştii că sunt un bun negociator.

  — Şi eu.

  Şi, în timp ce se uită la mine, expresia i se schimbă, confuzia pune stăpânire pe el, iar atmosfera din încăpere se modifică brusc, tensionându-se.

  — Nu vrei să te fuţi? întreabă el.

  — Nu, murmur eu.

  — Aha, zice el încruntându-se.

  OK, acum e momentul… inspiră adânc.

  — Vreau să faci dragoste cu mine.

  El încremeneşte şi se holbează la mine cu o privire goală. Expresia i se întunecă. Of, la naiba, asta nu arată bine. Dă-i un minut! mă dojeneşte Vocea interioară.

  — Ana, eu…

  Îşi trece mâna prin păr. Ambele mâini. Dumnezeule, e chiar răvăşit.

  — Am crezut c-am făcut asta, spune el în cele din urmă.

  — Vreau să te ating.

  Fără să vrea, face un pas înapoi, având mai întâi o expresie temătoare, după care îşi revine.

  — Te rog, şoptesc.

  Christian îşi recapătă stăpânirea de sine.

  — O, nu, domnişoară Steele, ai obţinut destule concesii de la mine în seara asta. Răspunsul meu e nu.

  — Nu?

  — Nu.

  Of… la aşa ceva nu pot să am contraargumente… nu?

  — Uite, şi tu eşti obosită, şi eu sunt obosit. Hai să mergem pur şi simplu la culcare, spune el, privindu-mă cu atenţie.

  — Aşadar, atingerea este o limită dură pentru tine?

  — Da. Şi nu e o noutate.

  — Te rog să-mi spui de ce.

  — Anastasia, te rog, las-o baltă deocamdată, bâiguie el exasperat.

  — E important pentru mine.

  Încă o dată îşi trece ambele mâini prin păr şi mormăie în barbă o înjurătură. Se întoarce pe călcâie şi se duce la comodă, de unde scoate un tricou şi mi-l aruncă. Îl prind, uimită.

  — Pune-l pe tine şi du-te-n pat, se răsteşte el iritat.

  Mă încrunt, dar decid să-i fac pe plac. Mă întorc cu spatele şi-mi scot repede sutienul, punându-mi apoi tricoul cât mai repede ca să-mi ascund goliciunea. Rămân cu chiloţii pe mine. Oricum nu i-am purtat în cea mai mare parte a serii.

  — Trebuie să mă duc la baie.

  Vocea mea e o şoaptă. El se încruntă, nedumerit.

  — Acum ceri voie?

  — Ăă… nu.

  — Anastasia, ştii bine unde e baia. Astăzi, în acest punct al ciudatului nostru aranjament, nu ai nevoie de permisiunea mea ca să mergi acolo.

  Nu-şi poate ascunde iritarea. Îşi dă jos cămaşa, iar eu o şterg în baie.

  Mă uit la imaginea mea din oglinda uriaşă şi sunt şocată de faptul că arăt la fel. După tot ce-am făcut azi, e tot fata aia obişnuită care se uită la mine de dincolo. Dar ce te aşteptai – să-ţi crească nişte coarne şi o coadă cu vârful ascuţit? mă ia peste picior Vocea interioară. Şi ce naiba faci? Atingerea e o limită dură. Prea devreme, proasto. Are nevoie să meargă la pas înainte s-o ia la fugă. Vocea mea interioară e furioasă, ca o Medusa în mânia ei, cu părul vâlvoi şi mâinile strânse în jurul feţei ca în Ţipătul lui Edvard Munch. O ignor, dar nu vrea să se retragă în cutiuţa ei. Îl faci să fie furios – gândeşte-te la tot ce-a spus, la toate concesiile pe care le-a făcut. Mă uit urât la propria-mi reflexie. Trebuie să fiu în stare să-i arăt afecţiunea – pe urmă poate c-o să fie în stare de reciprocitate.

  Clatin din cap resemnată şi iau de pe policioară periuţa de dinţi a lui Christian. Vocea interioară are dreptate, fireşte. Îl iau prea repede. Nu e pregătit şi nici eu nu sunt. Stăm în echilibru pe acest balansoar delicat care este aranjamentul nostru – la capete diferite, oscilând, şi acesta se înclină şi se leagănă într-o parte şi-n alta. Amândoi trebuie să încercăm să ajungem mai la mijloc. Sper doar ca niciunul dintre noi să nu cadă în încercarea de a se apropia. Totul se petrece prea repede. Poate că am nevoie să mă distanţez puţin. Georgia pare mai atrăgătoare ca oricând. Abia încep să mă spăl pe dinţi că bate la uşă.

  — Intră, mormăi cu gura plină de pastă de dinţi.

  Christian stă în prag, pantalonii de pijama atârnându-i pe şolduri în felul ăla care îmi face fiecare celulă a corpului să se trezească din amorţire şi să ia aminte. Are pieptul gol, iar eu îl sorb din priviri de parcă aş fi înnebunită de sete şi el e apa rece şi limpede a unui izvor de munte. Se uită la mine impasibil, apoi se strâmbă şi vine lângă mine. Ochii ni se întâlnesc în oglindă, cenuşiul cu albastrul, îmi termin treaba cu periuţa de dinţi, o clătesc şi i-o dau, privirea mea nepărăsind-o nici o clipă pe a lui. Fără cuvinte, ia periuţa de la mine şi o bagă în gură. Mă strâmb şi eu la el şi dintr-odată ochii îi sclipesc amuzaţi.

  — Chiar te rog să nu te jenezi să-mi foloseşti periuţa de dinţi.

  Tonul lui e uşor ironic.

  — Mulţumesc, Sir, îi zâmbesc dulce şi plec, ducându-mă spre pat.

  Câteva minute mai târziu, vine şi el.

  — Ştii, nu aşa mi-am închipuit c-o să decurgă seara asta, mormăie el bosumflat.

  — Ia imaginează-ţi cum ar fi fost dacă eu ţi-aş fi spus că nu poţi să mă atingi.

  Se suie în pat şi se aşază cu picioarele încrucişate.

  — Anastasia, ţi-am mai spus. Uns cu toate alifiile. Am avut parte de o introducere în viaţă foarte dură – chiar n-are rost să-ţi încarci mintea cu prostiile astea. De ce-ai face-o?

  — Pentru că vreau să te cunosc mai bine.

  — Mă ştii îndeajuns de bine.

  — Cum poţi să spui aşa ceva?

  Mă ridic la rându-mi în genunchi, cu faţa la el. Frustrat, îşi dă ochii peste cap la mine.

  — Îţi dai ochii peste cap. Ultima oară când am făcut asta, am ajuns la tine pe genunchi.

  — Mamă, ce mi-ar plăcea să fac asta din nou.

  Am un moment de inspiraţie şi zic:

  — Spune-mi şi poţi s-o faci.

  — Ce?

  — Ce-ai auzit.

  — Negociezi cu mine?

  Vocea lui exprimă neîncredere amestecată cu uimire.

  Încuviinţez din cap. Da… asta-i calea.

  — Da, negociez.

  — Nu merge aşa, Anastasia.

  — OK. Spune-mi şi o să-mi dau ochii peste cap la tine.

  Râde şi am ocazia rară să-l văd pe Christian cel fără de griji. Nu l-am mai văzut aşa de ceva vreme. Redevine serios.

  — Mereu dornică şi nerăbdătoare să obţii informaţii.

  Se uită la mine gânditor. După un moment, se dă jos din pat cu mişcări graţioase.

  — Să nu pleci, zice şi iese din cameră.

  Simt că mă apucă trepidaţiile. Ce face? Are vreun plan malefic de pus în aplicare? Doamne! Dacă se întoarce cu un baston sau cu cine ştie ce instrument de tortură? Ce mă fac atunci?! Când se întoarce, ţine ceva mic în mâini. Nu pot să văd ce e şi ard de curiozitate.

  — La ce oră ai mâine primul interviu? mă întreabă cu blândeţe.

  — La două.

  Un zâmbet leneş şi răutăcios i se aşterne pe faţă.

  — Bun.

  Şi, sub privirile mele, se schimbă într-un mod subtil. E mai dur, nesupus… excitant. Acesta este Christian Dominatorul.

  — Dă-te jos din pat. Stai în picioare acolo.

  Arată spre un punct de lângă pat, iar eu mă grăbesc să-i execut ordinul. Se uită cu atenţie la mine, ochii scânteindu-i de făgăduinţă.

  — Ai încredere în mine? mă întreabă.

  Încuviinţez din cap. Întinde mâna, iar în palma lui sunt două bile din argint lucitor legate cu un fir gros negru.

  — Astea sunt noi, spune, accentuând cuvintele.

  Mă uit întrebătoare la el.

  — Am să pun astea în tine, după care o să te bat la fund, dar nu ca să te pedepsesc, ci pentru plăcerea ta şi a mea.

  Se opreşte ca să-mi evalueze reacţia.

  În mine! Suspin şi toţi muşchii din pântecul meu se încleştează. Zeiţa mea intimă execută dansul celor şapte văluri.

  — După aia o să ne futem şi, dacă încă mai eşti trează, o să-ţi dau câteva informaţii despre anii mei de formare. De acord?

  Îmi cere permisiunea! Cu respiraţia tăiată, încuviinţez din cap. Sunt incapabilă să mai spun ceva.

  — Bravo. Deschide gura.

  Gura?

  — Mai mare.

  Cu multă delicateţe, îmi pune bilele în gură.

  — Trebuie lubrifiate. Suge-le, îmi ordonă el cu voce blândă.

  Bilele sunt reci, surprinzător de grele şi au un gust metalic. Gura mea uscată este inundată de salivă în timp ce limba mea explorează obiectele nefamiliare. Privirea lui Christian n-o slăbeşte pe a mea. Oh, treaba asta mă excită. Mă foiesc.

  — Stai nemişcată, Anastasia, mă avertizează el.

  — Stop!

  Mi le scoate din gură. Apropiindu-se de pat, dă pilota la o parte şi se aşază pe margine.

  — Vino aici.

  Stau în picioare în faţa lui.

  — Acum întoarce-te, apleacă-te şi apucă-ţi gleznele.

  Clipesc la el şi văd că se întunecă la faţă.

  — Nu ezita, mă admonestează el cu glas scăzut, după care bagă bilele în gură.

  Ah, asta e mai sexy decât treaba cu periuţa de dinţi. Imediat îi respect ordinele. Dumnezeule, pot să-mi ating gleznele? Constat că pot, cu uşurinţă. Tricoul îmi alunecă spre gât, expunându-mi posteriorul. Slavă Domnului că mi-am lăsat chiloţii pe mine, dar bănuiesc că nu pentru mult timp.

  Cu un gest reverenţios, îşi pune mâna pe spatele meu şi începe să-l mângâie foarte uşor cu toată palma. Cu ochii deschişi, îi văd picioarele printre ale mele, dar nimic altceva. Închid ochii strâns când îmi dă cu delicateţe chiloţii la o parte şi îşi vâră cu lentoare degetul în sexul meu. Corpul meu se încordează într-un amestec ameţitor de anticipare dezlănţuită şi excitare. Îşi strecoară degetul în mine şi îl roteşte acolo cu o încetineală delicioasă. O, ce bine îmi face! Gem.

  Respiraţia i se opreşte şi-l aud cum suspină când repetă mişcarea. Îşi retrage degetul şi introduce obiectele foarte încet, pe rând. O, Doamne. Sunt la temperatura corpului, încălzite de gurile noastre. E o senzaţie ciudată. Odată ajunse în mine, nu le mai simt cu adevărat – dar, pe de altă parte, ştiu că sunt acolo.

  Îmi îndreaptă chiloţii şi se apleacă în faţă, buzele lui sărutându-mi cu blândeţe posteriorul.

  — Ridică-te, îmi ordonă, iar eu mă conformez cu oarecare nesiguranţă.

  Oh! Acum le simt… Într-un fel. Mă apucă de şolduri ca să mă sprijine până-mi recapăt echilibrul.

  — Eşti bine? mă întreabă cu o voce severă.

  — Da.

  — Întoarce-te.

  Mă întorc cu faţa la el. Bilele apasă în jos şi, involuntar, îmi strâng muşchii în jurul lor. Senzaţia mă surprinde, dar nu într-un mod neplăcut.

  — Cum simţi chestiile alea? întreabă el.

  — Straniu.

  — Straniu în bine sau straniu în rău?

  — Straniu în bine, mărturisesc roşind.

  — E bine.

  Sesizez o urmă de umor stând la pândă în ochii lui.

  — Vreau un pahar cu apă. Du-te, te rog, şi adu-mi unul.

  Oh.

  — Iar când o să te întorci, o să te aşez pe genunchii mei. Gândeşte-te la asta, Anastasia.

  Apă? Vrea apă… acum… de ce?

  În timp ce ies din dormitor, înţeleg cât se poate de clar de ce m-a trimis după apă – în timp ce fac asta, bilele se lasă în jos înăuntrul meu, făcându-mi un masaj intern. E o senzaţie cât se poate de stranie şi nu întru totul neplăcută. De fapt, respiraţia mi se accelerează când mă întind să iau un pahar din bufetul din bucătărie, şi suspin. Oh, Doamne… S-ar putea să fiu nevoită să păstrez chestiile astea. Mă fac să fiu dornică, dornică de sex.

  La întoarcerea în dormitor, mă cercetează cu atenţie.

  — Mulţumesc, zice şi ia paharul.

  Încet, soarbe puţin, apoi pune paharul pe noptieră. Acolo mai e un prezervativ, în aşteptare, ca şi mine, de altfel. Şi ştiu că face asta ca să sporească anticiparea. Inima îmi bate într-un ritm mai rapid, întoarce către mine privirea cenuşie şi aprinsă.

  — Haide. Stai lângă mine. Ca ultima oară.

  Mă apropii cu sfială de el, sângele pulsându-mi prin tot trupul, iar de data asta… sunt excitată. Aţâţată.

  — Cere-mi, spune el încetişor.

  Mă încrunt: ce să-i cer?

  — Cere-mi, zice el, cu o voce ceva mai aspră.

  Ce să-i cer? Ce vrea de la mine?

  — Cere-mi, Anastasia. N-am să mai repet.

  Şi ameninţarea implicită din vorbele lui e atât de puternică încât mă prind în sfârşit. Vrea să-i cer să mă bată la fund.

  Fir-ar…! Se uită la mine aşteptând, privirea lui devenind tot mai rece.

  — Bate-mă la fund, te rog… Sir, şoptesc eu.

  Închide ochii, savurându-mi cuvintele. Ridică mâna şi mă trage peste genunchii lui. Cad instantaneu, iar el mă sprijină când îi aterizez în poală. Îmi simt inima în gât când mă mângâie cu blândeţe pe fese. Sunt aşezată în unghi, de-a curmezişul poalei lui, astfel încât torsul meu se sprijină pe porţiunea de pat de lângă el. De data asta, nu-şi mai aruncă piciorul peste picioarele mele, ci îmi dă la o parte părul de pe faţă şi-l aranjează după ureche. După ce face asta, îmi prinde părul la ceafa, ca să mă ţină imobilizată. Trage uşor şi îmi saltă capul de pe pat.

  — Vreau să-ţi văd faţa când te bat, Anastasia, murmură el, în tot acest timp masându-mi cu tandreţe şezutul.

  Mâna lui se mişcă în jos, între fese, şi apasă pe sexul meu, iar sentimentul deplin este… gem. O, senzaţia este desăvârşită.

  — Asta e pentru plăcere, Anastasia, a ta şi a mea, şopteşte el.

  Ridică palma şi o coboară cu o plesnitură răsunătoare pe joncţiunea coapselor, dosului şi sexului meu. Bilele sunt forţate să se mişte înainte în interiorul meu, iar eu simt pierdută într-un noian de senzaţii. Usturimea de pe fund, plinătatea bilelor dinăuntrul meu şi faptul că mă ţine imobilizată. Îmi strâmb faţa în timp ce încerc să absorb toate aceste senzaţii străine. Undeva în creierul meu se înregistrează constatarea că nu m-a mai plesnit la fel de tare ca ultima oară. Îmi mângâie dosul din nou, plimbându-şi palma pe piele şi pe ţesătura chiloţilor.

  De ce nu mi-a dat jos chiloţii? Apoi palma lui dispare şi o coboară iar. Gem când senzaţia se disipează. Începe un model repetitiv: de la stânga la dreapta şi apoi mai jos. Loviturile de mai jos sunt cele mai excitante. Totul se mişcă înainte, în interiorul meu… iar între toate loviturile mă mângâie, mă dezmiardă, mă frământă – aşa încât sunt masată şi în interior, şi la exterior. E o senzaţie atât de stimulatoare şi erotică, şi din cine ştie ce motiv, poate pentru că eu mi-am impus condiţiile, nu mă deranjează durerea. Nu e dureros ca atare – mă rog, este, dar nu la un nivel insuportabil. Te poţi acomoda cu asta şi poate fi chiar… plăcut. Gem. Da, pot să fac asta!

  Se opreşte în timp ce, cu încetineală, îmi dă jos chiloţii. Mă zvârcolesc pe picioarele lui, nu fiindcă aş vrea să scap de loviturile lui, dar vreau mai mult… uşurare, ceva. Atingerea lui pe pielea mea sensibilizată îmi provoacă furnicături senzuale. E copleşitor şi uite că începe iar. Câteva palme mai uşoare, crescând apoi în intensitate, stânga, dreapta şi jos. O, loviturile de jos. Gem iar.

  — Bravo, Anastasia, geme el şi are respiraţia întretăiată.

  Mă mai loveşte de două ori, după care trage de firele scurte ataşate de bile şi le scoate afară din mine brusc. Aproape că-mi dau drumul – senzaţia e de pe altă lume. Mişcându-se cu repeziciune, mă întoarce cu faţa în sus. Mai mult aud decât văd cum rupe ambalajul, după care se întinde lângă mine. Îmi apucă mâinile, le saltă deasupra capului şi se aşază deasupra mea, apoi pătrunde în mine, alunecând încet, umplând locul rămas gol după scoaterea globurilor de argint. Gem zgomotos.

  — Of, iubito, şopteşte el în timp ce se mişcă înainte, înapoi, într-un tempo lent şi senzual, în care mă savurează şi mă simte.

  Mai tandru ca acum n-a fost niciodată şi nu-mi trebuie mult ca să mă prăbuşesc peste marginea abisului, în spirala unui orgasm delicios, violent şi epuizant. Când îmi strâng muşchii în jurul lui, asta îi declanşează orgasmul şi pătrunde şi mai mult în mine, rămânând apoi nemişcat, rostindu-mi numele întretăiat, într-o minunare disperată.

  — Ana!

  E tăcut şi gâfâie deasupra mea, cu mâinile încă împletite cu ale mele, deasupra capului. În sfârşit, se ridică şi se uită în jos la mine.

  — Mi-a plăcut asta, şopteşte el şi mă sărută cu drag.

  Nu mai zăboveşte pentru alte sărutări, ci se ridică, mă acoperă cu pilota şi dispare în baie. La întoarcere, aduce o sticlă cu loţiune albă. Stă lângă mine pe pat.

  — Întoarce-te, îmi porunceşte el, iar eu mă rostogolesc înciudată pe burtă.

  Acum, pe bune, toată agitaţia asta… Mi-e foarte, foarte somn.

  — Fundul tău are o culoare splendidă, spune el aprobator, apoi îmi întinde cu blândeţe loţiunea răcoroasă pe piele.

  — Haide, Grey, varsă-ţi secretele, zic eu cu un căscat.

  — Domnişoară Steele, dar ştiu că te pricepi să strici un moment.

  — Am făcut o înţelegere.

  — Cum te simţi?

  — Trasă în piept.

  Oftează, se lungeşte lângă mine şi mă ia în braţe. Atent să nu-mi atingă fundul care mă ustură, suntem iar aşezaţi în poziţia „lingurilor”. Mă sărută foarte delicat lângă ureche.

  — Femeia care m-a adus pe lumea asta a fost o prostituată narcomană, Anastasia. Culcă-te acum.

  Dumnezeule… asta ce mai înseamnă?

  — A fost?

  — Da, a murit.

  — De cât timp?

  Oftează.

  — A murit când aveam patru ani. Nu prea mi-o aduc aminte. Carrick mi-a mai dat câteva detalii. Îmi amintesc doar anumite lucruri. Te rog, culcă-te.

  — Noapte bună, Christian.

  — Noapte bună, Ana.

  Şi alunec într-un somn confuz şi epuizat, visând la un băieţel de patru ani cu ochii cenuşii într-un loc sumbru, înspăimântător şi nenorocit.

  Capitolul 21

  Lumina a inundat totul. O lumină caldă, puternică şi mă străduiesc să mă feresc de ea câteva minute preţioase în plus. Vreau să mă ascund, doar câteva minute. Dar strălucirea e prea puternică şi în sfârşit mă dau bătută şi mă trezesc. Dimineaţa în Seattle îmi dă bineţe – soarele se revarsă prin ferestrele înalte şi inundă încăperea cu o lumină prea intensă. De ce n-o fi tras storurile azi-noapte? Mă aflu în patul vast al lui Christian Grey, mai puţin una bucată Christian Grey.

  Stau pe spate o clipă privind pe fereastră la panorama zgârie-norilor din Seattle. Viaţa în nori pare, fără doar şi poate, ireală. O fantezie – un castel în aer, plutind deasupra pământului, la o distanţă sigură de realităţile vieţii – cât mai departe de nepăsare, foamete şi mame care-şi vând trupul pentru droguri. Mă cutremur când mă gândesc prin ce a trecut în copilărie şi înţeleg de ce trăieşte aici, izolat, înconjurat de opere de artă minunate şi preţioase – la o distanţă atât de mare de locul unde a început… Într-adevăr, o profesiune de credinţă. Mă încrunt pentru că asta nu-mi explică de ce nu pot să-l ating.

  În mod ironic, mă simt la fel sus, aici, în acest turn semeţ. Plutesc deasupra realităţii. Mă aflu în acest apartament de vis, unde fac sex fantastic cu iubitul meu fantasmatic, când realitatea sumbră e că el vrea un aranjament special, cu toate că a spus că va încerca să ofere mai mult. Ce înseamnă asta de fapt? Asta trebuie să clarific între noi doi ca să-mi dau seama dacă ne aflăm încă la capetele opuse ale balansoarului sau dacă ne-am mai apropiat de centru.

  Mă dau jos din pat simţindu-mă ţeapănă şi, în lipsa unui termen mai potrivit, folosită. Da, asta ar însemna atunci numai sex. Vocea interioară îşi ţuguie buzele a dezaprobare. Mă strâmb la ea, recunoscătoare că un anume maniac al controlului cu mâncărimi în palmă nu e în încăpere, şi decid să îl întreb despre instructorul personal. Asta dacă semnez. Zeiţa mea intimă mă priveşte crunt, exasperată. Bineînţeles c-o să semnezi. Le ignor pe amândouă şi, după o scurtă escală la baie, plec să-l caut pe Christian.

  Nu e în galeria de artă, unde o femeie elegantă de vârstă mijlocie face curat. Când o văd, mă opresc. Are părul blond tuns scurt şi ochi albaştri senini. Poartă o cămaşă albă simplă şi o fustă bleumarin dreaptă. Zâmbeşte larg când mă vede.

  — Bună dimineaţa, domnişoară Steele. Vreţi să mâncaţi ceva la micul dejun?

  Tonul ei e cald, dar profesional, iar eu sunt uluită. Cine e această blondă atrăgătoare din bucătăria lui Christian? Eu n-am pe mine decât tricoul lui. Mă ruşinez şi mă simt stingherită de goliciunea mea.

  — Mă tem că m-aţi prins într-o situaţie dezavantajoasă.

  Am o voce liniştită, fiind incapabilă să-mi ascund anxietatea.

  — Ah, îmi pare teribil de rău… eu sunt doamna Jones, menajera domnului Grey.

  Aha.

  — Încântată, îngaim eu.

  — Vreţi ceva de mâncare, domniţă?

  Domniţă!

  — Puţin ceai ar fi minunat, vă mulţumesc. Ştiţi unde e domnul Grey?

  — În biroul dânsului.

  — Mulţumesc.

  Dau fuga spre birou, ruşinată tare. De ce angajează Christian doar blonde atractive care să lucreze pentru el? Şi un gând urât îmi răsare involuntar în minte: Nu cumva toate sunt foste supuse? Refuz să zăbovesc asupra acestei idei oribile. Îmi iţesc capul cu sfioşenie pe după uşă. E la telefon, cu faţa la fereastră, în pantaloni negri şi cămaşă albă. Are încă părul ud de la duş, iar mie mi-au zburat toate gândurile sumbre din cap.

  — Dacă nu-şi îmbunătăţesc raportul dintre profituri şi pierderi, nu sunt interesat, Ros. Nu ne trebuie pietre de moară… şi nu-mi mai trebuie scuze jalnice.,. Pune-l pe Marco să mă sune, trebuie să luăm o decizie… Da, zi-i lui Barney că prototipul arată bine, dar nu sunt sigur cu interfaţa… Nu, simt că-i lipseşte ceva… Vreau să mă văd cu el în după-amiaza asta să discutăm… De fapt, cu el şi echipa lui, facem un brainstorming… OK. Transferă-mă înapoi la Andrea…

  Aşteaptă, privind pe fereastră, stăpân al universului său, privind în jos la omuleţii de jos din castelul lui aflat în cer.

  — Andrea…

  Ridicând capul, mă vede la uşă. Un zâmbet lent şi sexy se aşterne pe faţa lui adorabilă, lăsându-mă fără grai şi topindu-mi măruntaiele. Fără umbră de Îndoială, e cel mai frumos bărbat de pe planetă, prea frumos pentru omuleţii de jos, prea frumos pentru mine. Nu, mă dojeneşte zeiţa intimă, nu e prea frumos pentru mine. Cumva e al meu, deocamdată. Ideea îmi trimite un fior prin sânge şi-mi risipeşte îndoiala de sine iraţională.

  Îşi continuă conversaţia, fără să-şi ia privirea de la mine.

  — Anulează-mi programările din dimineaţa asta, te rog, dar găseşte-l pe Bill şi zi-i să mă sune. O să ajung la două. Trebuie să vorbesc cu Marco după-amiază, iar pentru asta voi avea nevoie de cel puţin o oră şi jumătate… Programează-i pe Barney şi echipa lui după Marco sau poate mâine, şi găseşte-mi timp să îl văd pe Claude zilnic, săptămâna asta… Spune-i să aştepte… Oh… Nu, nu vreau publicitate pentru Darfur… Spune-i lui Sam să se ocupe de asta… Nu… Care eveniment?. Sâmbăta viitoare… Stai puţin.

  — Când te întorci din Georgia? întreabă.

  — Vineri.

  Reia conversaţia telefonică.

  — Voi avea nevoie de un bilet în plus pentru că voi merge însoţit… Da, Andrea, aşa am spus, însoţit. Domnişoara Anastasia Steele va merge cu mine… Asta-i tot.

  Închide.

  — Bună dimineaţa, domnişoară Steele.

  — Domnule Grey, zic eu, zâmbind sfios.

  Dă ocol biroului cu graţia lui obişnuită şi se propteşte în faţa mea. Îmi mângâie uşor obrazul cu dosul degetelor.

  — N-am vrut să te trezesc, păreai atât de liniştită. Ai dormit bine?

  — M-am odihnit foarte bine, mulţumesc. Am venit doar să te salut înainte să fac un duş.

  Mă uit la el, sorbindu-l din priviri. Se apleacă şi mă sărută cu blândeţe, iar eu nu mai rezist, îmi arunc braţele pe după gâtul lui şi-mi înfig degetele în părul lui încă umed. Îmi lipesc trupul de al lui, îi răspund la sărut. Îl vreau. Atacul meu îl ia prin surprindere, dar, după o clipă, răspunde, cu un geamăt gutural. Îşi strecoară mâinile în părul meu, apoi coboară ca să îmi prindă în palme fesele goale, limba lui explorându-mi gura. Se trage înapoi, cu ochii mijiţi.

  — Ei bine, somnul pare să fie de acord cu tine, murmură el. Sugerez să te duci să faci un duş, sau vrei să te întind pe birou acum?

  — Aleg biroul, şoptesc cu temeritate şi dorinţa mă inundă ca adrenalina, trezind totul în drum.

  Preţ de o milisecundă, mă priveşte uluit.

  — Chiar că ai prins gustul pentru asta, nu-i aşa, domnişoară Steele? Devii insaţiabilă, murmură el.

  — N-am prins gust decât de tine, şoptesc eu.

  Ochii i se măresc şi se întunecă în timp ce mâna lui îmi frământă dosul gol.

  — Ai dreptate, numai de mine, geme el şi deodată, cu o singură mişcare, răstoarnă toate hârtiile de pe birou, împrăştiindu-le pe podea.

  Mă ridici în braţe şi mă întinde pe latura scurtă a biroului, astfel încât capul aproape că-mi atârnă dincolo de margine.

  Dac-ai vrut-o, o s-o primeşti, iubito, mormăie scoţând din buzunarul pantalonilor un prezervativ, în timp ce-şi trage fermoarul.

  — Oh, domul Cercetaş. Îşi rulează prezervativul şi se uită în jos, la mine.

  — Sper din toată inima că eşti gata, spune el răguşit, cu un zâmbet desfrânat pe faţă.

  Şi, cât ai clipi, mă umple, ţinându-mi încheieturile strânse pe lângă mine, şi pompând în mine profund.

  Gem… oh, da.

  — Dumnezeule, Ana. Eşti atât de gata, şopteşte el cu veneraţie.

  Îmi înfăşor picioarele pe după mijlocul lui şi-l ţin în singurul mod în care pot în timp ce el stă în picioare, uitându-se în jos la mine, cu ochii cenuşii strălucind, pasional şi posesiv. Începe să se mişte, să se mişte cu adevărat. Asta nu mai înseamnă să faci dragoste, ăsta e futaişi-mi place. Gem. E atât de brut, de carnal, mă face să mă simţea o destrăbălată. Savurez felul cum mă posedă, pofta lui trupească stingând-o pe-a mea. Se mişcă cu uşurinţă, desfătându-se, bucurându-se de mine, cu buzele uşor desfăcute pe măsură ce începe să respire tot mai repede. Îşi unduieşte şoldurile într-o parte şi-n alta, iar senzaţia este desăvârşită.

  Închid ochii, simţind acumularea tensiunii – acea acumulare delicioasă, lentă şi crescătoare. Ridicându-mă tot mai sus, spre castelul din aer. Oh, da… ritmul lui creşte uşor.

  Scot gemete zgomotoase. Sunt numai senzaţii… numai el, mă desfăt cu fiecare împingere, fiecare asalt care mă umple. Iar el măreşte ritmul, împingând mai repede… mai tare… şi întregul meu corp mişcă în ritmul lui, simt cum îmi înţepenesc picioarele şi măruntaiele mele trepidează şi se înviorează.

  — Hai, iubito, dă-ţi drumul pentru mine, mă îndeamnă el ademenitor printre dinţii încleştaţi, iar fervoarea din glasul Iul încordarea – mă expediază peste margine.

  Ţip plină de pasiune când ating soarele şi ard, căzând în jurul lui, prăbuşindu-mă, înapoi spre o culme fără suflare, însorită de pe Pământ. După un ultim şi suprem asalt, se opreşte brusc când ajunge la climax, trăgând de încheieturile mele şi prăbuşindu-se peste mine cu graţie şi fără să spună o vorbă.

  Uau… asta a fost neaşteptat. Încet, mă materializez din nou pe Pământ.

  — Ce naiba îmi faci? şopteşte el în timp ce-şi freacă nasul de gâtul meu. M-ai fermecat complet, Ana. Ţeşi în jurul meu o magie puternică.

  Îmi dă drumul şi îmi trec degetele prin părul lui, în timp ce cobor din înălţimile mele. Îmi strâng picioarele în jurul lui.

  — Eu sunt cea fermecată, îi şoptesc.

  Se uită la mine cu o expresie deconcertată, alarmată chiar, Prinzându-mi faţa între palme, îmi ţine capul pe loc.

  — Eşti. A. Mea, spune el, rostind sacadat fiecare cuvânt. Ai înţeles?

  E atât de înfocat, de pasional – un adevărat fanatic. Forţa chemării lui este în acelaşi timp neaşteptată şi dezarmantă. Mă întreb de ce simte ceea ce simte.

  — Da, sunt a ta, şoptesc eu tulburată de fervoarea lui.

  — Eşti sigură că trebuie să mergi în Georgia?

  Încuviinţez dând din cap încet. Şi, în acel scurt moment, văd cum i se schimbă expresia. Se retrage cu bruscheţe, făcându-mă să tresar.

  — Ai dureri? mă întreabă, aplecându-se peste mine.

  — Puţin, mărturisesc.

  — Îmi place să te doară. Ochii lui ard mocnit. Ca să nu uiţi că acolo am fost eu şi numai eu.

  Îmi apucă bărbia şi mă sărută cu brutalitate, după care se ridică şi-mi dă mâna ca să mă ajute să mă ridic. Privesc la pacheţelul de prezervative de lângă mine.

  — Mereu pregătit, murmur eu.

  Se uită la mine derutat în timp ce-şi trage fermoarul. Ţin la vedere ambalajul rupt.

  — Un bărbat are dreptul să spere, Anastasia, să viseze chiar, şi uneori visurile lui se transformă în realitate.

  Ceea ce spune sună tare ciudat, iar ochii lui ard. Pur şi simplu, nu înţeleg. Care e problema lui?

  — Va să zică, pe birou, ăsta a fost un vis? întreb pe un ton sec, încercând să mai înviorez cu ajutorul umorului atmosfera dintre noi.

  Pe faţă îi răsare un zâmbet enigmatic, şi ştiu imediat că n-a fost prima oară când a făcut sex pe acel birou. Gândul nu-mi face bine. Mă voiesc stingheră în timp ce toată vâlvătaia din trupul meu se evaporă.

  — Mă duc să fac un duş.

  Mă ridic şi dau să trec pe lângă el. Se încruntă şi-şi trece o mână prin păr.

  — Mai am două telefoane de dat. Vin să luăm micul dejun împreună când ieşi de la duş. Cred că doamna Jones ţi-a spălat hainele de ieri. Le găseşti în şifonier.

  Ce? Când naiba le-a spălat? Dumnezeule, oare ne-a auzit? Hoţesc.

  — Mulţumesc, bâigui eu.

  — Cu multă plăcere, răspunde el automat, dar în vocea lui se linte iritarea.

  Nu ţi-am mulţumit pentru că mi-ai tras-o! Cu toate că a fost foarte…

  — Ce e? întreabă el şi-mi dau seama că mă încrunt.

  — Ce s-a întâmplat? întreb încetişor.

  — Cum adică?

  — Ei bine… eşti mai ciudat ca de obicei.

  — Mă găseşti ciudat?

  Încearcă să-şi înăbuşe un zâmbet.

  — Uneori.

  Mă priveşte o clipă, cu ochi gânditori.

  — Ca de fiecare dată, reuşeşti să mă surprinzi, domnişoară Steele.

  — În ce fel?

  — Hai să spunem că asta a fost o bucurie neaşteptată.

  — Ţelul nostru este să oferim plăcere, domnule Grey.

  Îi răspund cu propriile lui cuvinte şi, în plus, îmi las capul într-o parte, cum face el adesea.

  — Şi chiar aţi reuşit, spune, dar se arată cam stânjenit. Parcă ziceai că te duci să faci un duş.

  Aha, deci îmi face vânt.

  — Da… ăă, ne vedem în scurt timp.

  Ies repede din biroul lui, consternată.

  Pare confuz. De ce? Trebuie să spun că, din perspectiva experienţelor fizice, a fost foarte satisfăcător. Dar, din punct de vedere emoţional… ei bine, sunt zdruncinată de reacţia lui, iar asta a fost la fel de hrănitor emoţional cum este vata de zahăr de nutritivă.

  Doamna Jones e tot în bucătărie.

  — Vreţi să beţi ceaiul acum, domnişoară Steele?

  — O să fac un duş mai întâi, mulţumesc, bâigui eu şi-mi scot cât pot de repede faţa aprinsă din încăpere.

  Sub duş, încerc să îmi dau seama ce s-a întâmplat cu Christian. Este cea mai complicată persoană pe care o cunosc şi nu reuşesc să-i înţeleg stările astea sufleteşti mereu schimbătoare. Părea OK când am mers prima oară în biroul lui. Am făcut sex… şi după aia n-a mai fost bine. Nu, chiar nu pricep. Mă uit la Vocea interioară. Fluieră cu mâinile la spate şi se uită oriunde, numai la mine nu. N-are nici cea mai mică idee, iar zeiţa mea intimă încă se desfată cu reminiscenţele orgasmului mistuitor. Nu – n-avem habar.

  Îmi şterg părul cu prosopul, îl pieptăn cu peria lui Christian şi-l prind într-un coc. Rochia lui Kate, spălată şi călcată, atârnă pe umeraş în şifonier împreună cu sutienul şi chiloţii mei curaţi. Doamna Jones e o minune. Încalţ pantofii lui Kate, îmi îndrept rochia, trag aer în piept şi mă întorc în camera spaţioasă.

  Nu-l văd pe Christian pe nicăieri, iar doamna Jones îşi face de lucru verificând conţinutul cămării.

  — Beţi acum ceaiul, domnişoară Steele? întreabă ea.

  — Te rog, îi răspund zâmbind.

  Acum, că sunt îmbrăcată, mă simt mai stăpână pe mine.

  — Vreţi ceva de mâncare?

  — Nu, mulţumesc.

  — Ba bineînţeles c-o să mănânci, intervine Christian. Îi place să mănânce clătite, bacon şi ouă, doamnă Jones.

  — Da, domnule Grey. Şi pentru dumneavoastră?

  — Omletă, te rog, şi nişte fructe. Nu-şi dezlipeşte ochii de mine, cu o expresie insondabilă. Şezi, îmi ordonă, arătând spre unul dintre taburete.

  Mă supun, iar el stă lângă mine, în timp ce doamna Jones se ocupă cu pregătirea micului dejun. Doamne, ce enervant e să stea cineva să-ţi asculte discuţia.

  — Ţi-ai cumpărat bilet de avion?

  — Nu, o să-mi cumpăr când ajung acasă – de pe internet.

  Se reazemă în cot, frecându-şi bărbia.

  — Ai bani?

  Oh, nu.

  — Da, spun eu cu răbdare exagerată, ca şi cum aş vorbi cu un copil greu de cap.

  Ridică o sprânceană severă către mine. Fir-ar!

  — Da, am, mulţumesc, precizez eu grăbită.

  — Am un avion personal. Nu e programat să fie folosit timp de trei zile; e la dispoziţia ta.

  Mă uit la el cu gura căscată. Bineînţeles că are avion personal şi trebuie să mă opun din răsputeri tendinţei fireşti de a-mi da ochii peste cap. Îmi vine să râd. Dar n-o fac, pentru că nu reuşesc să-i „citesc” dispoziţia sufletească.

  — Deja am încălcat flagrant termenii de folosire corespunzătoare a flotei aviatice a companiei tale. N-aş vrea să repet infracţiunea.

  — E compania mea, e avionul meu.

  Pare aproape rănit. Of, băieţii şi jucăriile lor!

  — Mulţumesc pentru ofertă. Dar aş fi mai mulţumită dacă aş lua un avion cursă regulată.

  Pare că vrea să-şi susţină în continuare punctul de vedere, dar se răzgândeşte.

  — Cum vrei. Oftează. Ai multe pregătiri de făcut pentru interviu?

  — Nu.

  — Bine. Tot nu vrei să-mi spui despre ce edituri e vorba?

  — Nu.

  Buzele i se curbează într-un zâmbet şovăielnic.

  — Sunt un om putred de bogat, cu multe posibilităţi, domnişoară Steele.

  — Sunt la curent cu acest detaliu, domnule Grey. Ce-o să faci, o să-mi pui telefonul sub urmărire? întreb eu cu inocenţă.

  — De fapt, în după-amiaza asta o să fiu foarte ocupat, aşa că va trebui să pun pe altcineva s-o facă.

  Zâmbeşte afectat. Glumeşte?

  — Dacă-ţi poţi permite să pui pe cineva să facă asta, e clar că ai prea mulţi angajaţi.

  — O să-i trimit un e-mail şefului de la resurse umane să-l pun să verifice numărul de angajaţi.

  Buzele-i zvâcnesc ca să-i ascundă zâmbetul. Of, slavă Domnului că şi-a recăpătat simţul umorului.

  Doamna Jones ne serveşte micul dejun şi mâncăm în tăcere câteva minute. După ce-a curăţat tăvile, cu tact, iese din living. Mă uit la el.

  — Ce este, Anastasia?

  — Ştii, nu mi-ai spus niciodată de ce nu-ţi place să fii atins.

  Se albeşte şi are o reacţie care mă face să mă simt vinovată că am întrebat.

  — Ţi-am spus mai mult decât am spus vreodată cuiva.

  Are o voce liniştită şi se uită la mine impasibil. Şi îmi este limpede că nu s-a confesat niciodată, nimănui. Nu are prieteni apropiaţi? Poate că i-a spus doamnei Robinson? Vreau să-l întreb, dar nu pot – nu pot să mă port atât de invaziv. Clatin din cap când îmi dau seama că omul ăsta e cu adevărat o insulă.

  — Te vei gândi la aranjamentul nostru cât vei fi plecată?

  — Da.

  — O să-ţi fie dor de mine?

  Mă uit la el, surprinsă de întrebare.

  — Da, răspund cu sinceritate.

  Cum de-a ajuns să însemne atât de mult într-un timp atât de scurt? Mi-a intrat sub piele… la modul propriu. Zâmbeşte şi ochii i se luminează.

  — Şi mie o să-mi fie dor. Mai mult decât îţi dai seama, murmură el.

  Cuvintele lui îmi încălzesc inima. Chiar se străduieşte din greu. Mă mângâie tandru pe obraz, se apleacă şi mă sărută delicat.

  Este după-amiază târziu şi eu stau agitată şi fără astâmpăr în hol, aşteptându-l pe domnul J. Hyde de la Seattle Independent Publishing. Este al doilea interviu pe care l-am programat azi şi e cel de care eram cel mai speriată. Primul interviu a mers bine, dar era pentru o companie mai mare, cu birouri răspândite pe tot teritoriul Statelor Unite, şi n-aş fi fost decât unul dintre numeroşii asistenţi editoriali de acolo. Îmi imaginez cu uşurinţă că într-o astfel de maşinărie corporatistă eşti înghiţit rapid şi aruncat afară cu repeziciune. La SIP aş vrea să ajung. Este mică şi neconvenţională, promovând autori locali, şi are o listă de clienţi excentrici şi interesanţi.

  Decorul este sumar, dar cred că e mai degrabă o chestie de design, decât de zgârcenie. Sunt aşezată pe una dintre canapelele chesterfield capitonate cu piele de culoare verde-închis – nu foarte diferită de cea pe care o are Christian în sala lui de jocuri. Mângâi pielea apreciativ şi mă întreb într-o doară ce face Christian pe canapeaua aia. Mintea mi-o ia razna când mă gândesc la posibilităţi… nu – nu trebuie să mă las dusă acolo acum. Roşesc din pricina gândurilor năbădăioase şi nepotrivite.

  Recepţionera e o tânără afro-americană cu cercei mari din argint şi păr lung, îndreptat cu placa. Are un aer boem, genul de femeie cu care m-aş putea împrieteni. Gândul e liniştitor. Când şi când îmi mai aruncă o privire şi îmi zâmbeşte liniştitor. Îmi fac curaj şi îi întorc zâmbetul.

  Biletul de avion e rezervat, mama e în al nouălea cer că o vizitez, mi-am făcut bagajul, iar Kate a acceptat să mă ducă la aeroport cu maşina. Christian mi-a ordonat să-mi iau cu mine BlackBerry-ul şi Mac-ul. Îmi rostogolesc ochii când îmi amintesc de stilul lui autoritar, dar îmi dau seama acum că aşa e el. Îi place să controleze totul, inclusiv pe mine. Şi totuşi, e atât de imprevizibil şi dezarmant de agreabil, totodată. Poate fi tandru, binedispus, chiar simpatic. Iar când este aşa, poate schimba registrul în mod neaşteptat. A insistat să mă însoţească până jos, la maşina din garaj. Dumnezeule, nu plec decât pentru câteva zile, iar el se poartă de parc-aş pleca pentru câteva săptămâni. Mereu mă scoate din starea de echilibru.

  — Ana Steele?

  O femeie cu păr lung, negru, aranjat clasic, stând în picioare lângă biroul de recepţie, mă scoate din visare. Are acelaşi aer boem, aerian ca şi recepţionista. Ar putea să aibă aproape patruzeci de ani sau poate mai mult. Tare dificil e să-ţi dai seama la femeile mai vârstnice.

  — Da, răspund şi mă ridic cu stângăcie.

  Îmi adresează un zâmbet politicos, ochii ei căprui şi reci evaluându-mă. Port una dintre rochiile lui Kate, un sarafan negru peste o bluză albă, pantofii mei negri cu toc. O ţinută adecvată unui interviu, mi s-a părut. Mi-am strâns părul într-un coc şi, măcar de data asta, şuviţele rebele se comportă civilizat. Îmi întinde mâna.

  — Bună, Ana, mă numesc Elizabeth Morgan. Sunt şefa de personal de aici, de la SIP.

  — Bună ziua, spun şi-i strâng mâna.

  Pare foarte relaxată în postura ei de şefa.

  — Vino după mine, te rog.

  Trecem prin uşile duble din spatele zonei de recepţie şi intrăm într-un birou foarte spaţios şi viu colorat, iar de acolo ajungem într-o mică sală de şedinţe. Pereţii sunt de un verde-pal, tapetaţi cu fotografii ale copertelor de cărţi. În capul mesei de şedinţe din arţar stă un bărbat tânăr cu părul roşu legat într-o coadă la spate. La ambele urechi îi scânteiază cercei mici din argint. E îmbrăcat într-o cămaşă bleu, fără cravată, şi pantaloni chinos. Când mă apropii, se ridică şi se uită la mine cu nişte ochi de un albastru-închis, insondabil.

  — Ana Steele, sunt Jack Hyde, redactorul responsabil cu achiziţiile de la SIP şi sunt foarte încântat să te cunosc.

  Ne strângem mâinile, iar expresia lui întunecată e de nepătruns, deşi îndeajuns de prietenoasă, cred.

  — Ai făcut cale lungă până aici? întreabă el cu amabilitate.

  — Nu, m-am mutat de curând în zona Pike Street Market.

  — Aha, nu e departe deloc. Te rog, ia un loc.

  Mă aşez, iar Elizabeth se aşază lângă el.

  — Deci, de ce ai vrea să lucrezi ca stagiar la SIP, Ana? Întreabă el.

  Îmi pronunţă numele pe un ton liniştit şi-şi lasă capul într-o parte, ca o persoană pe care o cunosc – e deconcertant. Făcând eforturi să ignor prudenţa iraţională pe care mi-o inspiră, mă lansez într-un discurs atent pregătit, conştientă că mă înroşesc. Mă uit la amândoi, amintindu-mi de lecţia ţinută de Katherine Kavanagh despre „Tehnica pentru un interviu reuşit”: Păstrează contactul vizual, Ana! Doamne, femeia aia poate fi şi ea autoritară uneori. Jack şi Elizabeth mă ascultă amândoi cu atenţie.

  — Ai o medie generală la absolvire impresionantă. Cu ce alte activităţi extracurriculare te-ai mai răsfăţat cât timp ai fost la WSU?

  Răsfăţat? Clipesc către el. Ce cuvânt ciudat a ales. Mă lansez în detalii privind activitatea de bibliotecar la biblioteca centrală a campusului şi unica mea experienţă de intervievare a unui despot obscen de bogat pentru ziarul studenţesc. Trec sub tăcere faptul că, de fapt, nu eu am scris articolul. Menţionez două societăţi literare din care am făcut parte şi termin cu slujba de la Clayton's şi toate cunoştinţele inutile pe care le posed acum despre unelte şi bricolaj. Râd amândoi, asta fiind şi reacţia la care speram. Încet-încet, mă relaxez şi încep să mă simt bine.

  Jack Hyde pune întrebări incisive şi inteligente, dar nu mă las impresionată – mă ţin tare, iar când discutăm despre cărţile mele preferate, cred că sunt stăpână pe subiect. Pe de altă parte, Jack pare să prefere doar literatura americană scrisă după 1950. Nimic altceva. Nici un clasic – nici măcar Henry James, Upton Sinclair sau R Scott Fitzgerald. Elizabeth nu spune nimic, doar dă din cap din când în când şi ia notiţe. Jack, deşi cârcotaş, e fermecător în felul lui şi, cu cât vorbim mai mult, cu atât precauţia mea iniţială se risipeşte.

  — Şi unde te vezi peste cinci ani? mă întreabă.

  Cu Christian Grey, îmi vine involuntar în minte acest răspuns. Mintea mea năbădăioasă mă face să mă încrunt.

  — Redactor de cărţi, poate? Sau agent literar, nu sunt sigură. Sunt deschisă la oportunităţi.

  Jack zâmbeşte larg.

  — Foarte bine, Ana. Nu mai am alte întrebări. Tu?

  Întrebarea îmi este adresată.

  — Când aţi dori să se înceapă lucrul? întreb.

  — Cât mai curând posibil, răspunde Elizabeth. Tu când ai putea să începi?

  — Sunt disponibilă de săptămâna viitoare.

  — Asta e bine de ştiut, spune Jack.

  — Dacă toată lumea a spus ce-a avut de spus – Elizabeth se uită la amândoi – cred că putem spune că interviul s-a încheiat.

  Zâmbeşte cu amabilitate.

  — A fost o plăcere să te cunosc, Ana, spune Jack cu aceeaşi blândeţe cu care-mi ia mâna.

  O strânge cu delicateţe, aşa că mă uit la el şi-mi iau rămas-bun.

  Mă simt neliniştită în timp ce mă îndrept spre maşină, deşi nu sunt sigură de ce. Cred că interviul a mers bine, dar e greu de spus. Interviurile par nişte situaţii artificiale. Toată lumea se comportă cât mai bine posibil, încercând din răsputeri să se ascundă în spatele unei faţade profesionale. Oare faţa mea s-a potrivit? Va trebui să aştept ca să văd.

  Mă urc în maşina mea Audi A3 şi mă întorc la apartament, deşi nu mă grăbesc. Plec cu un zbor de noapte cu escală la Atlanta, dar plecarea e abia la 10:25 în seara asta, aşa că am timp berechet.

  Când ajung, Kate despachetează cutii în bucătărie.

  — Cum a fost? întreabă ea cu interes.

  Numai Kate poate arăta splendid într-o cămaşă supradimensionată, blugi parcă luaţi de la haine vechi şi o bandana bleumarin.

  — Bine, Kate, mulţumesc de întrebare. Nu-s aşa de sigură că ţinuta asta a fost îndeajuns de cool pentru al doilea interviu.

  — De ce?

  — Boho-chic10 ar fi avut mai mult succes.

  Kate ridică o sprânceană.

  — Tu şi boho-chic.

  Îşi lasă capul într-o parte – pff! De ce toată lumea îmi aminteşte de preferatul meu, Marele Vicios?

  — La drept vorbind, Ana, tu eşti una dintre puţinele persoane căreia chiar i s-ar potrivi ţinuta aia.

  Zâmbesc larg.

  — Chiar mi-a plăcut a doua editură. Cred că m-aş potrivi acolo. Tipul care mi-a luat interviul era cam enervant, totuşi…

  Las gândul neterminat – drace, aici vorbesc cu Megafon Kavanagh. Taci, Ana!

  — Serios?

  Radarul lui Katherine Kavanagh pentru frânturi de informaţii interesante intră imediat în acţiune – o informaţie care va ieşi la suprafaţă în cel mai inoportun şi stingheritor moment, ceea ce îmi aminteşte de o altă problemă.

  — Apropo, vrei, te rog, să nu-l mai întărâţi pe Christian? Comentariul tău despre José de la cina de ieri a fost deplasat. E un tip gelos. Nu faci bine nimănui, să ştii.

  — Păi, să ştii că, dacă n-ar fi fost fratele lui Elliot, aş fi spus şi mai multe şi mai rele. E un adevărat maniac al controlului. Nu înţeleg cum de suporţi. Încercam să-l fac gelos – să-l ajut niţel în problema lui legată de implicarea pe termen lung. Ridică mâna cu un gest defensiv. Dar dacă vrei să nu mă mai amestec, n-am s-o mai fac, se grăbeşte ea să adauge când vede că mă încrunt.

  — Viaţa cu Christian e şi-aşa îndeajuns de complicată, crede-mă.

  Dumnezeule, am vorbit ca el.

  — Ana.

  Face o pauză, privindu-mă lung.

  — Eşti bine, da? Nu te duci la mama ta ca să evadezi?

  Roşesc.

  — Nu, Kate. Tu ai spus că am nevoie de o pauză.

  Se apropie de mine şi îmi ia mâinile – un gest cât se poate de necaracteristic pentru Kate. Oh, nu… pericol de lacrimi.

  — Tu eşti, nu ştiu… altfel. Sper că eşti bine şi orice probleme ai avea cu Domnul Saci-de-bani, poţi să vii la mine să-mi spui. Şi am să încerc să nu-l mai provoc, deşi, sincer, în cazul lui e ridicol de simplu. Uite, Ană, dacă e ceva care nu-ţi convine, spune-mi, n-o să te judec. O să încerc să înţeleg.

  Clipesc ca să-mi opresc lacrimile.

  — Of, Kate.

  O îmbrăţişez.

  — Cred că m-am îndrăgostit rău de el.

  — Ana, oricine poate să vadă asta. Şi el e îndrăgostit de tine. E nebun după tine. Nu-şi dezlipeşte ochii de tine.

  Râd nesigură.

  — Crezi tu asta?

  — Nu ţi-a spus?

  — Ei, nu direct.

  — Dar tu i-ai spus?

  — Nu direct, spun şi ridic din umeri în chip de scuză.

  — Ana! Cineva trebuie să facă prima mutare, altfel n-o să ajungeţi nicăieri.

  Ce?. Să-i spun ce simt?

  — Mă tem c-o să se sperie şi o să-l îndepărtez.

  — Şi de unde ştii că nu simte şi el acelaşi lucru?

  — Christian, să se teamă? Nu pot să-mi imaginez că s-ar putea speria de ceva.

  Dar, exact când pronunţ cuvintele, mi-l imaginez ca băieţel. Poate că pe-atunci n-a cunoscut altceva decât teama. Tristeţea îmi strânge inima când mă gândesc.

  Kate se uită la mine cu buzele ţuguiate şi ochii mijiţi, cam ca Vocea mea interioară – n-ar mai fi nevoie decât de ochelarii în formă de semilună.

  — Voi doi trebuie să staţi şi să vorbiţi unul cu celălalt.

  — În ultima vreme, n-am prea avut timp de vorbit.

  Roşesc. Alte lucruri. Comunicare nonverbală şi asta e bine. Mă rog, mai mult decât bine. Ea zâmbeşte larg.

  — Păi, atunci e vorba despre sex! Dacă asta merge bine, bătălia e câştigată pe jumătate, Ana. Mă duc să iau nişte mâncare chinezească. Eşti gata de plecare?

  — O să fiu. Mai avem vreo două ore până la plecare.

  — Nu – ne vedem în douăzeci de minute.

  Îşi ia geaca şi pleacă, uitând să închidă uşa. O închid în urma ei şi mă duc la mine în dormitor, meditând la ce mi-a spus.

  Să-i fie teamă lui Christian de sentimentele pe care le-ar avea pentru mine? Are vreun sentiment pentru mine? Pare foarte aprins, spune că sunt a lui – dar asta e, cu siguranţă, doar o parte din eul lui de Dominator, de maniac al controlului, care trebuie să aibă şi să posede totul acum. Îmi dau seama că, în perioada cât voi fi plecată, va trebui să revăd în minte toate conversaţiile noastre şi să încerc să depistez vreun semnal grăitor.

  Şi mie o să-mi fie dor… mai mult decât îţi dai seama…

  M-ai fermecat complet…

  Îmi scutur capul. Nu vreau să mă gândesc la asta acum. Am pus BlackBerry-ul la încărcat, aşa că nu l-am avut la mine toată după-amiaza. Mă apropii de el cu teamă şi sunt dezamăgită că nu găsesc nici un mesaj. Pornesc maşinăria malefică şi nici acolo nu e nici un mesaj. Adresa de e-mail e aceeaşi, Ana – Vocea interioară îşi rostogoleşte ochii către mine şi, pentru prima oară, înţeleg de ce lui Christian îi vine să mă bată la fund când fac asta.

  OK. Păi, să-i scriu un e-mail.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Interviuri

  Data: 30 mai 2011,18.49

  Către: Christian Grey

  Dragă Sir, Interviurile mele au decurs bine azi.

  M-am gândit că v-ar putea interesa.

  Ce zi aţi avut azi?

  Ana

  Stau şi mă uit la ecran. De regulă, Christian răspunde instantaneu. Aştept… şi aştept, până când în sfârşit aud semnalul sonor care anunţă sosirea unui mail nou.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Ziua mea

  Data: 30 mai 2011, 19.03

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Tot ce faci mă interesează. Eşti cea mai fascinantă femeie pe care o cunosc.

  Mă bucur că interviurile au decurs bine.

  Dimineaţa mea a fost mai presus de aşteptări.

  Prin comparaţie, după-amiaza a fost de-a dreptul anostă.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Dimineaţă minunată

  Data: 30 mai 2011, 19.05

  Către: Christian Grey

  Dragă Sir, Dimineaţa a fost şi pentru mine exemplară, în ciuda faptului că te-ai îndepărtat de mine după partida impecabilă de pe birou. Să nu crezi că n-am observat.

  Mulţumesc pentru micul dejun. Sau mulţumesc doamnei Jones.

  Aş vrea să-ţi mai pun câteva întrebări despre ea – fără să te mul oripilezi.

  Ana

  Degetul meu zăboveşte deasupra butonului „Send” şi mă simt mai liniştită să ştiu că mâine, la ora asta, o să fiu în cealaltă parte a continentului.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Tu şi editarea de carte?

  Data: 30 mai 2011, 19.10

  Către: Anastasia Steele

  Anastasia, „A oripila” nu e un verb potrivit pentru cineva care vrea să lucreze în editarea de carte. Impecabil? Prin comparaţie cu ce, te rog să-mi spui. Şi de ce simţi nevoia să pui întrebări despre doamna Jones? Sunt intrigat.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Tu şi doamna Jones

  Data: 26 mai 2011, 19.17

  Către: Christian Grey

  Dragă Sir, Limba evoluează, merge mai departe. E o chestie organică. Nu rămâne încremenită într-un turn de fildeş, plin cu opere de artă scumpe atârnate pe pereţi şi cu panoramă spre întregul Seattle, având şi o platformă pentru elicoptere pe acoperiş.

  Impecabil – prin comparaţie cu alte daţi când… care e cuvântul pe care îl foloseşti… a, da… ne-am tras-o. De fapt, a fost de-a dreptul impecabil, punct, după umila mea părere – dar, pe de altă parte, după cum ştii, am o experienţă foarte limitată.

  Cumva doamna Jones e una dintre fostele tale supuse?

  Ana

  Degetul zăboveşte iar deasupra butonului „Send, dar până la urmă îl apăs.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Limbaj. Ai grijă ce spui!

  Data: 30 mai 2011, 19.22

  Către: Anastasia Steele

  Anastasia, Doamna Jones e o angajată valoroasă. N-am avut niciodată vreo relaţie cu ea în afara celei profesionale. Nu angajez pe nimeni cu care am avut anterior relaţii sexuale. Sunt şocat de faptul că ţi-a trecut prin minte aşa ceva. Singura persoană cu care aş face o excepţie ai fi tu – pentru că eşti o femeie inteligentă, cu remarcabile calităţi de negociator. Totuşi, dacă vei continua să foloseşti un astfel de limbaj, s-ar putea să reconsider ideea de a te angaja aici. Mă bucur că ai o experienţă limitată. Experienţa ta va continua să fie limitată – doar la mine. Voi lua „impecabil” drept compliment – deşi cu tine nu sunt niciodată sigur dacă într-adevăr asta ai vrut să spui sau spiritul ironic ţi-a dictat cuvintele – ca de obicei.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Nici pentru tot ceaiul din China

  Data: 26 mai 2011, 19.27

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Grey, Cred că deja mi-am exprimat reţinerile faţă de ideea de a lucra în compania ta. Nu mi-am schimbat părerile în privinţa asta, nu mi le schimb şi nici nu mi le voi schimba vreodată. Acum trebuie să te părăsesc, pentru că prietena mea, Kate, s-a întors cu mâncarea. Eu şi spiritul meu ironic îţi urăm noapte bună.

  Te voi contacta de îndată ce-am să ajung în Georgia.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Nici măcar pentru English Breakfast Tea de la Twinings?

  Data: 30 mai 2011, 19.29

  Către: Anastasia Steele

  Noapte bună, Anastasia.

  Sper ca tu şi simţul tău ironic să aveţi parte de o călătorie sigură.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Oprim maşina în apropiere de terminalul pentru plecări al aeroportului Sea-Tac. Kate mă îmbrăţişează.

  — Să te bucuri de Barbados, Kate, şi să ai o vacanţă minunată.

  — Ne vedem când mă întorc. Nu te lasă îngenuncheată de „saci-de-bani”.

  — N-am să mă las.

  Ne îmbrăţişăm din nou şi pe urmă rămân singură. Mă îndrept spre ghişeul de check-in şi stau la coadă, aşteptând împreună cu bagajul de mână. Nu m-am mai obosit să-mi iau valiză, doar un rucsac elegant pe care Ray mi l-a făcut cadou la ultima aniversare.

  — Biletul, vă rog?

  Tânărul plictisit de la birou întinde mâna fără să se uite la mine. Imitându-i plictiseala, îi dau biletul şi permisul de conducere pe post de document de identitate. Sper să prind măcar un loc la geam.

  — În regulă, domnişoară Steele. Aveţi rezervare la business class.

  — Poftim?

  — Dacă sunteţi amabilă să mergeţi la sala pentru business class şi să aşteptaţi acolo zborul…

  Pare să se fi trezit din moţăială şi rânjeşte la mine de parcă aş fi Moş Crăciun şi Iepuraşul de Paşti la un loc.

  — Sigur e o greşeală.

  — Nu, nu. Verifică din nou ecranul computerului. Anastasia Steele – trecută la clasa I.

  Zâmbeşte la mine prosteşte.

  Îh. Îmi îngustez privirea. Tipul îmi întinde permisul de îmbarcare, iar eu mă îndrept spre sala pentru business class, bombănind. Fir-ai să fii, Christian Grey, maniac al controlului băgăcios – pur şi simplu, e incapabil să lase lumea în pace.

  Capitolul 22

  Mi-am făcut manichiura, un masaj şi am băut două pahare de şampanie. Clasa business are multe caracteristici compensatorii. Cu fiecare gură de Moët, mă simt ceva mai înclinată să-l iert pe Christian pentru intervenţia lui. Deschid MacBook-ul sperând să mă conving că teoria conform căreia funcţionează din orice loc de pe planetă este valabilă.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Nici pentru tot ceaiul din China

  Data: 30 mai 2011,21.53

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Grey, Ceea ce mă alarmează cu adevărat este întrebarea de unde ai ştiut cu ce avion plec.

  Văd că obiceiul de a hărţui nu cunoaşte limite. Să sperăm că dr. Flynn s-a întors din concediu.

  Mi-am făcut manichiura, un masaj şi am primit două pahare de şampanie – un început foarte drăguţ pentru vacanţa mea.

  Mulţumesc.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Cu cea mai mare plăcere

  Data: 30 mai 2011, 21.59

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Dr. Flynn s-a întors şi am programare la el săptămâna asta.

  Cine ţi-a masat spatele?

  Christian Grey

  CEO cu prieteni în locurile potrivite, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Aha! Momentul revanşei. Zborul nostru a fost anunţat, aşa că o să-i trimit un e-mail din avion. Va fi mai sigur. Mai că-mi vine să ţopăi de o bucurie răutăcioasă.

  La clasa business… belşug. Cu un pahar de şampanie în mână, mă aşez relaxată pe somptuosul fotoliu din piele de la geam pe măsură ce compartimentul se umple. Îl sun pe Ray ca să-i spun unde sunt – din fericire, o convorbire scurtă, căci pentru el e foarte târziu.

  — Te iubesc, tată, murmur eu.

  — Şi eu, Annie. Salut-o pe maică-ta. Noapte bună.

  — Noapte bună.

  Închid telefonul. Ray e în formă bună. Mă uit lung la Mac şi, stăpânită de aceeaşi veselie copilărească, deschid laptopul şi programul de e-mail.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Mâini puternice şi pricepute

  Data: 30 mai 2011, 22.22

  Către: Christian Grey

  Dragă Sir, Un tânăr foarte plăcut mi-a masat spatele. Da. Într-adevăr, foarte plăcut. Nu l-aş fi putut cunoaşte pe Jean-Paul în sala de aşteptare obişnuită – aşa încât, mulţumesc încă o dată pentru surpriză. Nu sunt sigură că voi mai putea să-ţi scriu după ce decolăm şi am nevoie să-mi fac somnul de frumuseţe, dat fiind că în ultima vreme n-am dormit prea bine.

  Vise plăcute, domnule Grey… mă gândesc la tine.

  Ana

  Aha, o să facă spume – iar eu voi fi în avion, în aer, şi n-o să mă poată ajunge. Să se înveţe minte. Dacă aş fi fost într-o sală de aşteptare obişnuită, Jean-Paul n-ar fi ajuns să-şi pună mâinile pe mine. Era un tânăr tare drăguţ, blond şi bronzat permanent – acum, pe bune, cine naiba e bronzat în Seattle? E aiurea. Cred că e gay – dar o să ţin acest mic detaliu doar pentru mine. Mă uit la e-mailul meu. Kate are dreptate. E simplu ca bună ziua cu el. Vocea interioară se holbează la mine cu o strâmbătură: Chiar vrei să-l întărâţi? Ce-a făcut el e foarte drăguţ, să ştii! Îi pasă de tine şi vrea să călătoreşti în lux. Da, dar putea să mă întrebe sau să-mi spună. Nu să mă facă să pic de fazan la ghişeul ăla. Apăs „Send” şi aştept, cu senzaţia pe care o ai când faci o poznă.

  — Domnişoară Steele, va trebui să închideţi calculatorul pentru decolare, mă anunţă politicos stewardesa machiată excesiv.

  Mă face să tresar. Conştiinţa mea vinovată intră în funcţiune.

  — A, scuze.

  Of! Acum va trebui să aştept ca să văd dacă a răspuns. Femeia îmi întinde o pătură moale şi o pernă, arătându-şi dantura perfectă. Îmi aştern pătura pe genunchi. Uneori e drăguţ să te simţi cocoloşit.

  Clasa business s-a umplut, în afară de scaunul de lângă mine, care a rămas neocupat. Oh, nu… un gând tulburător îmi trece prin minte. Te pomeneşti că locul e al lui Christian! Of, la naiba… nu… n-ar face una ca asta! Sau ar face? I-am spus că nu vreau să vină cu mine. Mă uit neliniştită la ceas, apoi o voce imaterială anunţă dinspre cabina de pilotaj: „Echipaj, uşile pe automatic şi faceţi verificarea încrucişată”.

  Asta ce înseamnă? Că se închid uşile? Mă furnică pielea de pe cap şi aştept cu nerăbdare plină de palpitaţii. Scaunul de lângă mine e singurul neocupat din toate cele şaisprezece locuri ale cabinei. Avionul se zgâlţâie şi se îndepărtează de poartă, iar eu oftez uşurată, dar totodată simt şi un uşor fior de dezamăgire… voi fi fără Christian timp de patru zile. Mă uit pe furiş la BlackBerry.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Bucură-te cât mai poţi

  Data: 30 mai 2011, 22.25

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Ştiu ce încerci să faci şi, crede-mă, ai reuşit. Data viitoare, o să călătoreşti în cala pentru bagaje, legată fedeleş şi cu căluş la gură, într-o ladă de lemn. Şi crede-mă când îţi spun că îmi va face mult mai multă plăcere să mă ocup de tine în starea aceea decât doar să-ţi îmbunătăţesc condiţiile de zbor.

  Aştept cu nerăbdare să te întorci.

  Christian Grey

  CEO cu mâncărimi în palmă, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Fir-ar al naibii! Asta e problema cu umorul lui Christian – niciodată nu sunt sigură dacă glumeşte sau e supărat de-a binelea. Bănuiesc că, de data asta, chiar e supărat. Pe furiş, ca să nu mă vadă stewardesa, tastez răspunsul sub pătură.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Glumeşti?

  Data: 30 mai 2011, 22.30

  Către: Christian Grey

  Vezi tu, habar n-am dacă glumeşti, iar dacă nu glumeşti, cred c-am să rămân în Georgia. Lăzile din lemn sunt o limită dură pentru mine. Îmi pare rău că te-am înfuriat. Spune-mi că mă ierţi.

  A

  De la: Christian Grey

  Subiect: Glumesc

  Data: 30 mai 2011, 22.31

  Către: Anastasia Steele

  Cum naiba poţi să trimiţi e-mailuri? Rişti cumva viaţa tuturor celor aflaţi la bord, inclusiv pe a ta, folosindu-ţi Blackberry-ul? Cred că asta contravine uneia dintre reguli.

  Christian Grey

  CEO eu mâncărimi în ambele palme, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  În ambele palme! Las telefonul, stau liniştită în timp ce avionul se deplasează către pista de decolare şi scot din rucsac exemplarul meu jerpelit din Tess – o lectură uşoară pentru drum. După decolare, îmi las scaunul pe spate şi adorm.

  Stewardesa mă trezeşte când începem să coborâm pentru escala din Atlanta. Ora locală e 5.45 dimineaţa, dar n-am apucat să dorm decât vreo patru ore… Mă simt ameţită, dar recunoscătoare pentru paharul de suc de portocale pe care-l primesc de la însoţitoarea de bord. Mă uit cu teamă la BlackBerry. N-au mai sosit alte e-mailuri de la Christian. Mă rog, în Seattle e aproape trei dimineaţa şi probabil că vrea să descurajeze pornirile mele de a deregla sistemul aerian sau ce naiba o fi împiedicând avioanele să zboare dacă-s pornite telefoanele mobile.

  Escala din Atlanta durează doar o oră. Şi încă o dată mă răsfăţ în incinta sălii de aşteptare. Sunt tentată să mă ghemuiesc şi să adorm pe una dintre canapele din pluş, atât de ademenitoare, care se deformează imediat sub greutatea mea. Dar îmi dau seama că ar fi un somn prea scurt. Ca să rămân trează, încep un lung e-mail de tip „fluxul conştiinţei” către Christian, pe laptopul meu.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Îţi place să mă sperii?

  Data: 31 mai 2011, 06:52 EST11

  Către: Christian Grey

  Ştii cât de mult îmi displace să cheltuieşti banii cu mine. Da, ştiu că eşti foarte bogat, şi totuşi mă face să mă simt jenată, de parcă m-ai plăti pentru că faci sex cu mine. Totuşi, îmi place să călătoresc la clasa business, e mult mai civilizat. Aşa că îţi mulţumesc. Vorbesc serios – şi chiar mi-a plăcut masajul de la Jean-Paul. Era foarte gay.

  Am omis acest detaliu din e-mail ca să te oftic niţel, pentru că eram supărată pe tine, şi îmi pare rău pentru asta.

  Dar, ca de obicei, ai avut o reacţie exagerată. Nu e posibil să-mi scrii astfel de lucruri – legată fedeleş şi cu căluş la gură într-o ladă. (Ai vorbit serios sau a fost doar o glumă?) Asta mă sperie… tu mă sperii… sunt complet prinsă sub vraja ta, gândindu-mă la un stil de viaţă despre care nici măcar nu ştiam că există până săptămâna trecută, după care scrii o chestie ca asta de-mi vine să o iau la goană pe coclauri. N-am s-o fac, desigur, pentru că mi-ar fi dor de tine. Mi-ar fi tare dor. Vreau ca relaţia noastră să funcţioneze, dar sunt îngrozită de profunzimea sentimentelor pe care le am pentru tine şi de drumul întunecat pe care mă duci. Ceea ce-mi oferi este erotic şi sexy, şi mă face curioasă, dar în acelaşi timp sunt speriată că mă vei răni – fizic şi emoţional. După trei luni ai putea să-mi spui adio şi, într-un astfel de caz, eu ce mă fac? Dar, pe de altă parte, presupun că riscul ăsta există în orice relaţie. Numai că, pur şi simplu, nu e genul de relaţie pe care mi-am imaginat vreodată că o voi avea, mai ales ca primă relaţie. E un efort uriaş de încredere pentru mine.

  Ai avut dreptate când ai spus că nu am în mine nici măcar un oscior de supusă… şi sunt de acord cu tine acum. Spunând asta, vreau să fiu cu tine, şi dacă asta trebuie să fac, aş vrea să încerc, dar mă tem că n-am să corespund şi-am să sfârşesc doar cu nişte vânătăi pe corp – şi nu mă încântă deloc ideea.

  Sunt tare fericită că ai spus că te vei strădui mai mult. Doar că trebuie să mă gândesc la ce înseamnă „mai mult” pentru mine, iar ăsta e unul dintre motivele pentru care mi-am dorit să mă distanţez un pic. Ai un efect atât de mare asupra mea, încât îmi este foarte greu să gândesc limpede când suntem împreună.

  Mi-au anunţat zborul. Trebuie să plec.

  O să-ţi scriu mai târziu.

  Ana ta

  Apăs butonul „Send” şi îmi croiesc drum somnoroasă spre poarta de îmbarcare ca să mă urc într-un alt avion. Ăsta n-are decât şase locuri la clasa business şi, cum ajungem în aer, mă ghemuiesc sub pătura moale şi adorm.

  Mult prea repede, stewardesa mă trezeşte ca să-mi ofere alt suc de portocale în timp ce ne apropiem de Savannah International. Lovită de o oboseală cruntă, sorb încet din pahar şi-mi îngădui să simt un dram de entuziasm. O să-mi văd mama pentru prima oară în şase luni. Aruncând altă privire furişă la BlackBerry, îmi amintesc vag că i-am trimis lui Christian un e-mail lung şi dezlânat – dar n-am primit nici un răspuns. E cinci dimineaţa în Seattle. Sper că încă doarme şi nu s-a trezit ca să cânte jelanii la pian.

  Partea frumoasă a rucsacurilor la purtător e că poţi să o tai repede din aeroport fără să mai aştepţi la nesfârşit bagajele de pe bandă. Partea frumoasă a călătoriei la clasa business este că te lasă să cobori primul din avion.

  Mama mă aşteaptă împreună cu Bob şi îmi pare tare bine să-i văd. Nu ştiu dacă sunt de vină epuizarea, drumul lung sau întreaga situaţie legată de Christian, dar de îndată ce ajung în braţele mamei, izbucnesc în plâns.

  — Of, Ana, iubita mea. Tare obosită trebuie să mai fii.

  Se uită neliniştită la Bob.

  — Nu, mamă, doar că… sunt tare fericită că te văd.

  O îmbrăţişez cu foc. O simt atât de bună şi de primitoare… Fără tragere de inimă, îi dau drumul, iar Bob mă îmbrăţişează stângaci, cu o singură mână. Pare instabil pe picioare şi-mi aduc aminte de accident.

  — Bine-ai venit acasă, Ana. De ce plângi? întreabă el.

  — Ei, Bob, sunt fericită că te văd şi pe tine.

  Mă uit lung la faţa lui frumoasă, cu maxilare proeminente, şi la ochii albaştri scânteietori, care mă privesc cu drag. Îmi place soţul ăsta al tău, mamă. Poţi să-l păstrezi. Bob îmi ia rucsacul.

  — Dumnezeule, Ana, ce ai aici?

  Ăla trebuie să fie Macul, şi amândoi pun câte un braţ în jurul meu în timp ce ne îndreptăm spre parcare.

  Mereu uit cât de insuportabil de cald e în Savannah. Părăsind incinta răcoroasă – datorită aerului condiţionat – a terminalului de sosire, păşim în arşiţa Georgiei de parcă am purta-o în spinare. Valeu! Vlăguieşte totul. Trebuie să mă desprind din îmbrăţişarea mamei şi a lui Bob ca să-mi pot da jos hanoracul. Tare-s bucuroasă că mi-am luat pantaloni scurţi. Mi-e dor uneori de căldura uscată din Las Vegas, unde am locuit cu mama şi cu Bob când aveam şaptesprezece ani, dar căldura asta umedă, chiar la 8.30 dimineaţa, necesită un oarece timp ca să te obişnuieşti cu ea. Până ajung pe bancheta din spate a frumosului SUV Tahoe, cu aer condiţionat, al lui Bob, sunt leoarcă de transpiraţie. Din spatele SUV-ului, le trimit rapid un SMS lui Ray, Kate şi Christian:

  *Sosit cu bine în Savannah. A:)*

  Mă gândesc în treacăt la José şi apăs „Send”, iar prin ceaţa oboselii îmi amintesc că expoziţia lui e săptămâna viitoare. Să-l invit pe Christian, ştiind ce sentimente are el pentru José? Va mai dori Christian să mă vadă după acel e-mail? Gândul mă face să mă cutremur, după care mi-l alung din minte. O să mă ocup mai târziu de el. În clipa asta am de gând să mă bucur de compania mamei mele.

  — Iubito, trebuie că eşti obosită. Vrei să te culci când ajungem acasă?

  — Nu, mamă. Mi-ar plăcea să merg pe plajă.

  Îmbrăcată într-un tankini12 albastru, sorb dintr-o Diet Coke şi stau întinsă pe un şezlong cu faţa la Oceanul Atlantic. Şi când te gândeşti că abia ieri priveam spre estuarul fluviului Sound la vărsarea în Pacific. Mama stă tolănită alături cu o pălărie de soare cu bor ridicol de mare şi ochelari î la Jackie O., sorbind din propria cutie de Coke. Ne aflăm pe plaja Tybee Island, la doar trei cvartale de casă. Mă ţine de mână. Oboseala mi s-a risipit şi, lăfăindu-mă la soare, mă simt confortabil, în siguranţă şi caldă. Pentru prima oară de-o veşnicie, încep să mă relaxez.

  — Aşadar, Ana… vorbeşte-mi de bărbatul ăsta care te-a pus pe jar.

  Pe jar! De unde şi-a dat seama? Ce să-i spun? Nu pot să-i dau prea multe detalii despre Christian din cauza contractului de confidenţialitate, dar chiar şi în lipsa acestuia, aş fi eu dispusă să-i vorbesc mamei mele despre asta? Mă albesc la faţă când mă gândesc.

  — Ei? mă îndeamnă ea strângându-mă de mână.

  — Îl cheamă Christian. E frumos de-nţepeneşti. E bogat… prea bogat. E foarte complicat şi foarte nestatornic.

  Da… mă simt exagerat de încântată de descrierea mea concisă şi exactă. Mă întorc pe o parte cu faţa la ea, exact când şi ea face aceeaşi mişcare. Se uită la mine atent, cu ochii ei albaştri, de limpezimea cristalului.

  — Complicat şi nestatornic sunt două trăsături asupra cărora aş vrea să mă concentrez, Ana.

  O, nu…

  — Of, mamă, schimbările lui de dispoziţie mă ameţesc. A avut o copilărie grea, aşa că e foarte închis, dificil de apreciat.

  — Îl placi?

  — Puţin spus.

  — Serios? zice şi se uită la mine mirată.

  — Da, mamă.

  — De fapt, bărbaţii nu sunt complicaţi, iubita mea. Sunt foarte simpli, nişte creaturi prozaice. De obicei, la ei, ce-i în guşă, şi-n căpuşă. Iar noi stăm cu orele să analizăm ce-au spus, când de fapt lucrurile mint evidente. În locul tău, l-aş lua ca atare. S-ar putea să te ajute.

  Mă uit lung la ea. Pare a fi un sfat bun. Să-l iau pe Christian aşa cum e. Imediat îmi vin în minte câteva dintre lucrurile pe care le-a spus.

  Nu vreau să te pierd…

  M-ai vrăjit…

  M-ai fermecat complet..

  Şi mie o să-mi fie dor… mai mult decât îţi dai seama…

  Mă uit la mama. În definitiv, e la a patra căsătorie. Poate c-o şti şi ea ceva despre bărbaţi, la urma urmelor.

  — Majoritatea bărbaţilor sunt capricioşi, draga mea, unii mai mult decât alţii. Tatăl tău, de exemplu…

  Ochii i se întristează ori de câte ori se gândeşte la tata. La tatăl meu adevărat, acel om pe care nu l-am cunoscut niciodată, pe care ni l-a răpit cu atâta cruzime un accident din timpul unui antrenament de luptă, pe când era puşcaş marin. O parte din mine crede că mama a căutat în tot acest timp pe cineva ca tata… poate că în sfârşit a găsit ceea ce-a căutat în persoana lui Bob. Păcat că nu s-a întâmplat asta cu Ray.

  — Mi se părea că tatăl tău are toane. Dar acum, când privesc înapoi, cred că era prea absorbit de profesia lui şi de faptul că încerca să ne asigure un trai decent. Oftează. Era atât de tânăr, de fapt, amândoi eram. Poate că asta era problema.

  Hmm… Christian nu e tocmai bătrân. Îi zâmbesc cu drag. Poate deveni tare emotivă când vorbeşte despre tata, dar sunt sigură că el n-avea nimic din toanele lui Christian.

  — Bob vrea să ne scoată în seara asta la cină, la clubul lui de golf.

  — Ei, na! Bob a început să joace golf? pufnesc eu, nevenindu-mi să-mi cred urechilor.

  — Mie-mi spui! oftează maică-mea şi face o grimasă.

  După un prânz uşor acasă, încep să-mi despachetez lucrurile. O să mă regalez cu o siestă. Mama a şters-o ca să mai toarne nişte ceară în forme sau ce-o fi făcând ea, iar Bob e la muncă, aşa că am timp să mai recuperez din somn. Deschid Macul şi-l pornesc. E două după prânz în Georgia, unsprezece dimineaţa în Seattle. Mă întreb dacă am primit vreun răspuns de la Christian. Neliniştită, deschid programul de e-mail.

  De la: Christian Grey

  Subiect: În sfârşit!

  Data: 31 mai 2011, 07.30

  Către: Anastasia Steele

  Anastasia, Mă supără faptul că, de cum te îndepărtezi de mine, poţi să comunici deschis şi sincer. De ce nu poţi să faci asta şi când suntem împreună?

  Da, sunt bogat. Obişnuieşte-te cu asta. De ce să nu cheltuiesc banii cu tine? Doar i-am spus tatălui tău că sunt iubitul tău, pentru numele lui Dumnezeu. Nu aşa procedează iubiţii? în calitate de Dominator al tău, mă aştept să accepţi fără crâcnire tot ceea ce cheltuiesc pentru tine. Apropo, spune-i şi mamei tale.

  Nu ştiu ce să răspund la comentariul tău cum că te simţi ca o târfă. Ştiu că nu asta ai scris, dar asta ai lăsat să se înţeleagă. Nu ştiu ce-aş putea să spun sau să fac ca să alung astfel de sentimente. Muncesc din greu ca să-mi pot cheltui banii aşa cum consider de cuviinţă. Aş putea să-ţi cumpăr tot ce-ţi doreşte inima, Anastasia, şi vreau să fac asta. Numeşte-o redistribuire a bogăţiei, dacă vrei. Sau să-ţi intre bine în cap că n-aş putea niciodată să gândesc despre tine aşa cum ai scris tu acolo şi sunt supărat că aşa te percepi. Pentru o tânără atât de inteligentă, de spirituală şi de frumoasă, ai mari probleme cu stima de sine şi mai că-mi vine să-ţi fac o programare la dr. Flynn.

  Îmi cer scuze că te-am speriat. Ideea de a-ţi inspira teamă mi se pare oribilă. Chiar ai crezut că te-aş lăsa să călătoreşti în cala pentru bagaje? Ţi-am oferit avionul meu particular, pentru Dumnezeu. Da, a fost o glumă, evident că proastă. Cu toate acestea, e drept că gândul la tine legată şi cu căluş la gură mă excită (asta nu e o glumă – e adevărat). Pot să renunţ la ladă – lăzile nu-mi fac nici o impresie. Ştiu că ai probleme cu ideea de căluş – am discutat despre asta – şi dacă vreodată o să vreau să-l folosesc, vom discuta despre asta. Ce cred eu că nu reuşeşti să înţelegi este faptul că, într-o relaţie Dominator-Supusă, Supusa e cea care deţine întreaga putere. Adică, tu. Repet – tu eşti cea care deţine toată puterea. Nu eu. În adăpostul pentru ambarcaţiuni, ai spus nu. Nu pot să te ating dacă spui nu – de-aia avem un contract cu privire la ceea ce accepţi sau nu să faci. Dacă încercăm lucruri şi nu ne plac, putem revizui contractul. Este la latitudinea ta – nu a mea. Şi, dacă nu vrei să fii legată şi băgată cu căluşul la gură într-o ladă, atunci nu se va întâmpla una ca asta.

  Vreau să-mi împărtăşesc stilul de viaţă cu tine. Niciodată nu mi-am dorit ceva aşa de mult. Sincer, sunt plin de admiraţie pentru tine, că o fată atât de inocentă e dispusă să încerce. Asta îmi spune mai multe decât ai putea vreodată să ştii. Nu reuşeşti să vezi că şi eu sunt prins în vraja ta, cu toate că ţi-am spus-o de nenumărate ori. Nu vreau să te pierd. Sunt neliniştit pentru că ai zburat cinci mii de kilometri doar ca să te distanţezi de mine câteva zile, pentru că nu poţi să gândeşti limpede în preajma mea. La fel mi se întâmplă şi mie, Anastasia. Când suntem împreună, raţiunea îmi dispare – asta e profunzimea sentimentelor mele pentru tine.

  Îţi înţeleg neliniştea. Am încercat să stau departe de tine. Ştiam că eşti lipsită de experienţă, deşi nu m-aş fi ţinut niciodată de capul tău dacă aş fi ştiut cu exactitate cât de inocentă eşti. Şi totuşi, reuşeşti să mă dezarmezi complet, aşa cum nimeni n-a mai reuşit până acum. Uite, de exemplu, e-mailul tău. L-am citit şi l-am recitit de nenumărate ori, încercând să-ţi înţeleg punctul de vedere. Trei luni este un interval de timp ales arbitrar. Vrei să-l facem şase luni, un an? Cât vrei să fie? Te-ar face asta să te simţi mai confortabil? Spune-mi.

  Înţeleg că pentru tine e un efort uriaş de încredere. Trebuie să-ţi câştig încrederea, dar, pentru acelaşi scop, trebuie să comunici cu mine când nu reuşesc să fac asta. Pari atât de puternică şi de stăpână pe tine, dar pe urmă citesc ce-ai scris aici şi văd o altă latură a ta. Trebuie să ne îndrumăm unul pe celălalt, Anastasia, iar eu nu pot să-mi iau indiciile decât de la tine. Trebuie să fii sinceră cu mine şi amândoi trebuie să găsim o cale pentru a face ca acest contract să funcţioneze.

  Îţi faci griji că n-ai fi bună pentru rolul de supusă. Mă rog, poate că-i adevărat. Dar, în ciuda acestui aspect, singurul loc în care îţi asumi comportamentul corect pentru o supusă este în sala de jocuri. Se pare că e singurul loc unde îmi dai voie să-mi exercit în mod corespunzător controlul asupra ta şi singurul în care faci ceea ce ţi se spune. „în mod exemplar” este caracterizarea care-mi vine în minte. Şi niciodată nu te-am bătut în aşa hal, încât să te învineţesc. În afara sălii de jocuri, îmi place faptul că mă provoci. Este o experienţă foarte nouă şi revigorantă, şi n-aş vrea ca acest lucru să se schimbe. Aşa încât, da, spune-mi ce anume vrei când vorbim de „mai mult”. Mă voi strădui să-mi păstrez o atitudine deschisă şi voi încerca să-ţi ofer spaţiul de care ai nevoie şi voi sta departe de tine cât timp eşti în Georgia. Aştept cu nerăbdare următorul tău e-mail.

  Între timp, să te distrezi frumos. Dar nu prea mult.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Incredibil! A scris un ditamai eseul, ca la şcoală – şi cea mai mare parte e de bine! îi recitesc scrisoarea cu sufletul la gură şi mă cuibăresc în pat, practic ţinând în braţe Mac-ul. Să prelungim la un an contractul? Eu am puterea! Dumnezeule, va trebui să mă gândesc la asta. Să-l iau ca atare, aşa mi-a spus mama. Nu vrea să mă piardă. De două ori a spus asta! Şi el vrea ca relaţia asta să funcţioneze. Of, Christian, şi eu vreau! O să încerce să se ţină departe! Să însemne asta că s-ar putea să nu reuşească? Deodată, sper asta. Vreau să-l văd. Suntem despărţiţi de mai puţin de douăzeci şi patru de ore şi, ştiind că n-o să-l mai văd decât peste patru zile, îmi dau seama cât de dor îmi e de el. Cât de mult îl iubesc.

  — Ana, iubito.

  Vocea e plăcută şi caldă, plină de dragoste şi amintiri duioase ale vremurilor trecute. O mână blândă îmi mângâie faţa. Mama mă trezeşte şi văd că sunt înfăşurată în jurul laptopului, strângându-l în braţe.

  — Ana, scumpa mea, continuă ea cu o voce melodioasă, în timp ce eu mă trezesc din somn, clipind în lumina roz-pal a crepusculului.

  — Bună, mamă.

  Mă întind şi zâmbesc.

  — Plecăm la cină în treizeci de minute. Tot mai vrei să vii? întreabă ea cu blândeţe.

  — Oh, da, mamă, fireşte.

  Încerc din răsputeri, fără să reuşesc, să-mi înăbuş un căscat.

  — Ei da, chestia asta e impresionantă, tehnologic vorbind.

  Arată spre laptopul meu.

  Drace!

  — A, ăsta?

  Caut să par nonşalantă.

  Oare o să bage de seamă mama? Pare să fi devenit mai perspicace de când mi-am făcut un „prieten”.

  — Mi l-a împrumutat Christian. Cu ăsta cred că aş putea pilota şi o navetă spaţială, dar eu îl folosesc doar pentru e-mailuri şi pentru acces la internet.

  Pe bune, nu e mare brânză. Privindu-mă cu suspiciune, se aşază pe pat şi îmi aranjează o şuviţă de păr pe după ureche.

  — Ţi-a trimis vreun e-mail?

  O, fir-ar!

  — Mda.

  Nonşalanţa mea scade şi roşesc.

  — Poate i-o fi dor de tine…?

  — Sper să fie aşa, mamă.

  — Ce zice?

  La naiba! Caut în minte cu frenezie ceva acceptabil din acel e-mail, pe care să i-l pot spune mamei. Sunt sigură că nu vrea să audă de Dominatori, de bondage şi de alte grozăvii, dar oricum nu pot să-i vorbesc despre aşa ceva din cauza contractului de confidenţialitate.

  — Mi-a spus să mă distrez frumos, dar nu prea mult.

  — Pare rezonabil. Te las să te pregăteşti, iubito. Aplecându-se, mă sărută pe frunte. Sunt atât de bucuroasă că eşti aici, Ana. E minunat că te pot vedea.

  Şi, cu această declaraţie de dragoste, pleacă.

  Hmm, Christian şi rezonabil… două concepte despre care credeam că se exclud reciproc, dar, după acest ultim e-mail, poate că toate lucrurile sunt posibile. Clatin din cap. Am nevoie de timp ca să-i diger cuvintele. Poate după cină – şi o să-i răspund acum. Mă dau jos din pat şi-mi scot rapid tricoul şi şortul, ducându-mă spre duş.

  Mi-am adus rochiţa gri a lui Kate, pe care am purtat-o la absolvire. E singurul obiect vestimentar mai elegant. Un efect pozitiv al căldurii a fost că încreţiturile s-au netezit, aşa că o să fie taman bună pentru clubul de golf. În timp ce mă îmbrac, deschid laptopul. N-a sosit nimic nou de la Christian şi simt că mă cuprinde dezamăgirea. Foarte repede, îi scriu un e-mail.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Vorbăreţ?

  Data: 31 mai 2011, 19.08 EST

  Către: Christian Grey

  Sir, eşti un scriitor foarte locvace. Trebuie să merg la cină la clubul de golf al lui Bob şi, doar ca să ştii, gândul că merg acolo mă face să-mi dau ochii peste cap. Dar tu şi palma ta afectată de mâncărimi sunteţi la mare distanţă, aşa că poponeţul meu e în siguranţă, deocamdată. Mi-a plăcut mult e-mailul tău. O să răspund la el când o să pot. Deja mi-e dor de tine. Să ai o după-amiază plăcută.

  Ana ta

  De la: Christian Grey

  Subiect: Poponeţul tău

  Data: 31 mai 2011, 16.10

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Titlul e-mailului de faţă îmi distrage atenţia. Inutil de spus că e într-adevăr în siguranţă – deocamdată.

  Distracţie frumoasă la cină şi să ştii că şi mie mi-e dor de tine, mai ales de poponeţul şi de gura ta slobodă.

  După-amiaza mea va fi anostă, înseninată doar de gândul la tine şi la ochii tăi rostogolitori. Cred că tu ai fost cea care a remarcat în mod judicios că şi eu sufăr de acest obicei urât.

  Christian Grey

  CEO & Rostogolitor de ochi, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Rostogolire de ochi

  Data: 31 mai 2011, 19.14 EST

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Grey, Nu-mi mai scrie e-mailuri. Încerc să mă pregătesc pentru cină. Reuşeşti să-mi distragi atenţia chiar şi când eşti în cealaltă parte a continentului. Şi da – pe tine cine te bate la fund când îţi rostogoleşti ochii?

  Ana ta

  Apăs „Send” şi imediat îmi vine în minte imaginea vrăjitoarei malefice, doamna Robinson. Pur şi simplu, nu-mi pot imagina scena. Christian Grey bătut de cineva având vârsta mamei mele, e atât de aiurea! Iarăşi mă întreb ce traume o mai fi provocat. Gura mi s-a strâns într-o expresie dură şi posomorâtă. Mi-ar trebui o păpuşă în care să înfig nişte ace, poate aşa aş putea să-mi vărs o parte din mânia pe care o simt faţă de această străină.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Poponeţul tău

  Data: 31 mai 2011, 16.18

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Prefer în continuare titlul e-mailului meu, din foarte multe motive. Am norocul de a fi stăpânul propriului meu destin şi nimeni nu mă pedepseşte. Cu excepţia mamei mele, uneori, şi a doctorului Flynn, desigur. Şi a ta.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Să te pedepsesc… eu?

  Data: 31 mai 2011, 19.22 EST

  Către: Christian Grey

  Dragă Sir, Când am avut eu tupeul să te pedepsesc, domnule Grey? Cred că mă confunzi cu altcineva… ceea ce mi se pare foarte îngrijorător. Chiar că trebuie să mă pregătesc.

  Ana ta

  De la: Christian Grey

  Subiect: Poponeţul tău

  Data: 31 mai 2011, 16.25

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, O faci tot timpul, în scris. Pot să-ţi trag eu fermoarul de la rochie?

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Dintr-un motiv necunoscut, cuvintele lui sar de pe ecran şi mă fac să tresar surprinsă. Aha… deci are chef de joacă.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: NC-l7

  Data: 31 mai 2011, 19.28 EST

  Către: Christian Grey

  Aş prefera să-l desfaci.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Ai grijă ce-ţi doreşti…

  Data: 31 mai 2011, 16.31

  Către: Anastasia Steele

  ŞI EU.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Gâfâi

  Data: 31 mai 2011, 19.33 EST

  Către: Christian Grey

  Încetişor…

  De la: Christian Grey

  Subiect: Gem

  Data: 31 mai 2011,16.35

  Către: Anastasia Steele

  Îmi doresc să fiu acolo.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Suspin

  Data: 31 mai 2011, 19.33 EST

  Către: Christian Grey

  ŞI EU.

  — Ana! mă strigă mama şi mă face să tresar speriată.

  Fir-ar să fie! De ce mă simt atât de vinovată?

  — Vin imediat, mamă.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Gâfâi

  Data: 31 mai 2011,19.33 EST

  Către: Christian Grey

  Tre' să plec.

  Pe mai târziu, iubi.

  Dau fuga în hol, unde mă aşteaptă Bob şi mama. Maică-mea mă priveşte încruntată.

  — Draga mea… te simţi bine? Pari cam roşie la faţă.

  — Mamă, sunt bine.

  — Arăţi adorabil, draga mea.

  — A, e rochia lui Kate. Va place?

  Mama se încruntă şi mai tare.

  — Şi de ce porţi rochia lui Kate?

  Of mamă.

  — Păi, pentru că mie-mi place şi nu-i place ei, improvizez eu la repezeală.

  Mama îmi aruncă o privire ageră, în vreme ce privirea abătută şi înfometată a lui Bob exprimă nerăbdare.

  — Mâine mergem la cumpărături, spune ea.

  — Haide, mamă, că nu trebuie să faci asta. Am o mulţime de haine.

  — Dar ce, nu pot să fac şi eu ceva pentru fiica mea? Să mergem, Bob moare de foame.

  — Ai mare dreptate, se plânge Bob, frecându-se pe burtă şi mimând o expresie de mare suferinţă.

  Chicotesc când îl văd cum îşi dă ochii peste cap, apoi ieşim din casă.

  Mai târziu, la duş, în timp ce mă răcoresc sub apa călduţă, reflectez la cât de mult s-a schimbat maică-mea. La cină, era în elementul ei: amuzantă şi cochetă, printre numeroşii prieteni de la club. Bob s-a purtat atent şi cu căldură… par atât de potriviţi unul pentru celălalt. Chiar sunt încântată pentru ea. Înseamnă că pot să nu-mi mai fac griji pentru ea şi să-i pun la îndoială deciziile, iar zilele negre legate de Soţul Numărul Trei pot fi date uitării. Bob va şti s-o păstreze. Iar ea îmi dă sfaturi bune. Când a început să se întâmple asta? De când l-am cunoscut pe Christian. Şi de ce?

  Când termin, mă şterg rapid cu prosopul, dornică să mă întorc mai repede la Christian. Mă aşteaptă un e-mail, trimis imediat după ce-am plecat la cină, acum câteva ore.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Plagiat

  Data: 31 mai 2011, 16.41

  Către: Anastasia Steele

  Mi-ai furat replica.

  Şi m-ai lăsat cu ochii în soare.

  Cină plăcută.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Ia te uită cine ţipă „hoţul”!

  Data: 31 mai 2011, 22: ey

  Sir, cred că îţi vei aminti că, la origine, a fost replica lui Elliot.

  Mai eşti şi acum cu ochii în soare?

  Ana ta

  De la: Christian Grey

  Subiect: Treburi neterminate

  Data: 31 mai 2011, 19.22

  Către: Anastasia Steele

  Domnişoară Steele, Te-ai întors. Ai plecat aşa de iute… tocmai când lucrurile deveneau interesante.

  Elliot nu e foarte original. De bună seamă că a furat replica aia de la altcineva.

  Cum a fost cina?

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Treburi neterminate?

  Data: 31 mai 2011, 22.26 EST

  Către: Christian Grey

  Cina a fost săţioasă. Vei fi foarte încântat să afli că am mâncat excesiv de mult.

  Deveneau interesante? În ce fel?

  De la: Christian Grey

  Subiect: Treburi neterminate – Categoric

  Data: 31 mai 2011, 19.30

  Către: Anastasia Steele

  Eşti obtuză în mod deliberat? Parcă tocmai îmi ceruseşi să-ţi desfac fermoarul rochiei.

  Iar eu aşteptam cu nerăbdare să fac asta. De asemenea, mă bucur să aud că ai mâncat.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Păi… rămâne weekendul

  Data: 31 mai 2011, 22.36 EST

  Către: Christian Grey

  Bineînţeles că mănânc… Doar nesiguranţa care pune stăpânire pe mine când sunt în preajma ta îmi taie pofta de mâncare.

  Şi niciodată n-aş putea să fiu obtuză, fără să-mi dau seama, domnule Grey.

  Cu siguranţă că ţi-ai dat seama de asta până acum.;)

  De la: Christian Grey

  Subiect: Abia aştept

  Data: 31 mai 2011, 19.40

  Către: Anastasia Steele

  O să ţin minte asta, domnişoară Steele, şi fără îndoială o să folosesc în avantajul meu această informaţie.

  Regret să aud că ţi-am alungat pofta de mâncare. Credeam că am un efect mai concupiscent asupra ta. Eu aşa am trăit această experienţă şi pot să spun că a fost foarte plăcută.

  Aştept cu foarte mare nerăbdare să vină data viitoare.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Gimnastică lingvistică

  Data: 31 mai 2011, 22.36 EST

  Către: Christian Grey

  Iar te-ai jucat cu dicţionarul de sinonime?

  De la: Christian Grey

  Subiect: Abia aştept

  Data: 31 mai 2011, 19.40

  Către: Anastasia Steele

  Ce bine mă cunoşti, domnişoară Steele.

  Merg să iau cina cu un vechi prieten, aşa că o să conduc maşina.

  Pe mai târziu, iubi (c)

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Care prieten vechi? Nu ştiam că ar avea vreun prieten vechi, în afară de… ea. Mă încrunt la ecran. De ce e nevoie s-o mai vadă şi acum? Pe neaşteptate, simt că mă cuprinde o gelozie sfâşietoare. Îmi vine să lovesc ceva, pe cineva, preferabil pe madam Robinson. Într-un acces de furie, închid laptopul şi mă sui în pat.

  Ar trebui de fapt să răspund la lungul lui e-mail de dimineaţă, dar deodată sunt prea mânioasă. De ce nu e în stare să-i vadă adevărata faţă – de femeie care molestează copii? Sting lumina şi stau clocotind de furie în întuneric. Cum de-a îndrăznit? Cum de-a îndrăznit să se ia de un adolescent vulnerabil? O mai face şi acum? De ce s-au oprit? Diverse scenarii îmi trec prin minte. Dacă s-au săturat, atunci de ce mai e prieten cu ea? La fel şi ea – o fi măritată? Divorţată? Dumnezeule – o avea copiii ei? Are copiii lui Christian? Vocea interioară îşi iţeşte capul oribil, îndreptând spre mine o căutătură răutăcioasă, iar pe mine ideea mă şochează şi mă îngreţoşează. Oare dr. Flynn ştie de existenţa ei?

  Mă dau jos din pat şi pornesc iar maşinăria malefică. Mă aflu într-o misiune. Bat darabana nerăbdătoare, aşteptând să apară ecranul albastru. Pun pe căutare de imagini şi scriu „Christian Grey” în fereastra motorului de căutare. Imediat ecranul se umple cu imagini ale lui Christian: cu cravată neagră, în costum, Dumnezeule – pozele făcute de José de la Heathman, în cămaşă albă şi pantaloni de flanel. Cum naiba au ajuns astea pe internet? Doamne, ce bine arată.

  Trec rapid mai departe: unele cu parteneri de afaceri, apoi imagine după imagine cu cel mai fotogenic bărbat pe care-l cunosc intim. Intim? Îl cunosc pe Christian intim? Îl cunosc din punct de vedere sexual şi îmi imaginez că şi aici mai sunt multe de descoperit. Ştiu că e nestatornic, dificil, amuzant, rece, cald – Doamne, omul asta e un conglomerat ambulant de contradicţii. Dau clic pe pagina următoare. E singur în toate aceste fotografii şi-mi amintesc de Kate care zicea că n-a putut să găsească nici o poză de-a lui însoţit de vreo femeie, ceea ce i-a sugerat întrebarea despre statutul lui de gay. Apoi, pe pagina a treia, găsesc o poză de-a mea, cu el, la absolvire. Singura lui poză cu o femeie e cu mine!

  Nu-mi vine să cred! Am ajuns pe Google! Mă uit la amândoi. Eu arăt surprinsă de aparatul foto, agitată, parcă prinsă pe picior greşit.

  Asta se întâmpla cu puţin înainte să fiu de acord să încerc. În schimb, Christian arată imposibil de chipeş, calm şi sigur pe el, în plus, poartă acea cravată. Mă uit la el, la faţa lui frumoasă, o faţă care în clipa asta poate că se holbează la blestemata aia de madame Robinson. Salvez poza la preferate şi trec în revistă toate celelalte optsprezece pagini de rezultate… nimic. N-am s-o găsesc pe doamna Robinson pe Google. Dar trebuie să ştiu dacă e cu ea. Îi scriu repede un e-mail lui Christian.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Companie adecvată pentru cină

  Data: 31 mai 2011, 23.58 EST

  Către: Christian Grey

  Sper că tu şi prietenul tău să aveţi o cină foarte plăcută.

  Ana

  P. S. E vorba de doamna Robinson?

  Apăs „Send” şi mă înapoiez abătută în pat, hotărâtă să-l întreb pe Christian despre relaţia lui cu această femeie. O parte din mine doreşte cu disperare să afle mai multe, dar altă parte ar vrea să uite că mi-a spus vreodată. Şi mi-a venit ciclul şi trebuie să nu uit să-mi iau pilula dimineaţa. Programez la repezeală o alarmă în calendarul BlackBerry-ului. Îl las pe noptieră şi mă întind în pat, alunecând în cele din urmă într-un somn agitat, dorindu-mi să ne fi aflat în acelaşi oraş, nu la patru mii de kilometri distanţă.

  După o dimineaţă la cumpărături şi o după-amiază pe plajă, maică-mea a decretat că trebuie să ne petrecem seara într-un bar. Lăsându-l pe Bob la televizor, ajungem în barul de lux al celui mai select hotel din Savannah. Sunt la al doilea cocktail Cosmopolitan. Mama e la al treilea. Îmi oferă alte indicii preţioase despre fragilul ego masculin. E foarte deconcertant.

  — Vezi tu, Ana, bărbaţii cred că tot ce iese pe gura unei femei e o problemă care trebuie rezolvată. Nu vreo idee vagă pe care-am vrea să o analizăm şi să discutăm despre ea o vreme şi-apoi s-o uităm. Bărbaţii preferă să acţioneze.

  — Mamă, de ce-mi spui lucrurile astea? întreb, nereuşind să-mi ascund exasperarea.

  Toată ziua a fost aşa, sfătoasă.

  — Draga mea, te văd atât de pierdută… Niciodată n-ai venit cu vreun băiat acasă. N-ai avut nici un prieten cât am stat în Vegas. Am sperat c-o să iasă până la urmă ceva cu băiatul ăla pe care l-ai cunoscut la colegiu, José.

  — Mamă, José e doar un prieten.

  — Ştiu, scumpa mea. Dar ceva se întâmplă şi am impresia că nu-mi spui chiar totul.

  Se uită la mine şi pe faţă i se citeşte o îngrijorare maternă.

  — Am simţit nevoia să mă distanţez de Christian ca să-mi fac ordine în gânduri… atâta tot. Tinde să mă copleşească.

  — Să te copleşească?

  — Da. Şi totuşi, mi-e dor de el, zic şi mă încrunt.

  N-am primit veşti de la Christian toată ziua. Nici un e-mail, nimic. Sunt tentată să-l sun ca să văd dacă n-o fi păţit ceva. Cel mai mult mă tem să nu fi suferit vreun accident de maşină. Pe urmă, mă tem ca nu cumva madame Robinson să-şi fi înfipt iar ghearele malefice în el. Ştiu că e o teamă iraţională, dar când vine vorba despre ea, se pare că-mi pierd cu totul simţul perspectivei.

  — Draga mea, trebuie să mă duc la baie.

  Scurta absenţă a mamei îmi permite să mai arunc o privire la BlackBerry. Toată ziua am încercat să-mi verific pe furiş e-mailul. În sfârşit – un răspuns de la Christian!

  De la: Christian Grey

  Subiect: Companie pentru cină

  Data: 1 iunie 2011, 21.40 EST

  Către: Anastasia Steele

  Da, am cinat cu doamna Robinson. E doar o veche prietenă, Anastasia.

  Aştept cu nerăbdare să te revăd. Mi-e dor de tine.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Va să zică, a luat cina cu ea. Simt că mă furnică scalpul în timp ce adrenalina şi furia mi se revarsă în corp, acum când temerile mele cele mai rele s-au adeverit. Cum a putut să facă una ca asta? N-am plecat nici de două zile şi el dă fuga la băbătia aia malefică.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Companie BĂTRÂNĂ pentru cină

  Data: 1 iunie 2011, 21.42 EST

  Către: Christian Grey

  Nu e doar o veche prietenă.

  Şi-a găsit cumva alt adolescent în care să-şi înfigă colţii?

  Ai devenit prea bătrân pentru ea?

  Ăsta e motivul pentru care relaţia voastră s-a terminat?

  Apăs „Send” în momentul în care mama se întoarce.

  — Ana, ce-i cu tine de eşti aşa de palidă?

  Clatin din cap.

  — Nimic. Hai să mai bem ceva, bâigui eu îndărătnică.

  Încreţeşte fruntea, dar ridică privirea şi-i atrage atenţia unuia dintre chelneri, arătând spre paharele din faţa noastră. Chelnerul încuviinţează din cap, semn că a înţeles limbajul universal al lui „băiete, încă un rând”. Cât timp face asta, eu arunc o privire rapidă la BlackBerry.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Ai grijă…

  Data: 1 iunie 2011, 21.45 EST

  Către: Anastasia Steele

  N-am de gând să discut subiectul ăsta prin e-mail.

  Câte cocktailuri Cosmopolitan ai de gând să bei?

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Dumnezeule, e aici!

  Capitolul 23

  Mă uit neliniştită în jur, dar nu-l văd.

  — Ana, ce-ai păţit? Arăţi de zici c-ai văzut o fantomă.

  — E, Christian, e aici.

  — Ce? Pe bune?

  Se uită şi ea prin bar. Am uitat să-i vorbesc mamei despre tendinţele de hărţuitor ale lui Christian.

  Îl văd. Inima-mi tresaltă, începând să bată un ritm nervos şi zgomotos în timp ce el se apropie de noi. E chiar aici – pentru mine. Zeiţa mea intimă sare cu entuziasm de pe şezlong. Mişcându-se cu eleganţă prin mulţime, iar părul îi scânteiază de reflexe roşcate şi arămii sub lămpile cu halogen ascunse în tavan. Ochii lui cenuşii şi luminoşi strălucesc de… mânie? Tensiune? Are gura strânsă într-o expresie sumbră, cu maxilarul încordat. Of, fir-ar să fie… nu. În clipa asta sunt atât de furioasă pe el şi, iată-l aici! Cum să mai fiu supărată cu el în faţa mamei mele?

  Ajunge la masa noastră, privindu-mă cu precauţie. E îmbrăcat în obişnuita lui cămaşă albă şi blugi.

  — Bună, scâncesc eu, incapabilă să-mi ascund şocul şi înfiorarea provocate de faptul că-l văd aici în carne şi oase.

  — Bună, îmi răspunde şi, aplecându-se, mă ia prin surprindere când mă sărută.

  — Christian, ţi-o prezint pe mama mea, Caria.

  Bunele mele maniere preiau controlul. El se întoarce ca s-o salute pe mama.

  — Doamnă Adams, sunt încântat să vă cunosc.

  De unde ştie cum o cheamă? O fericeşte cu zâmbetul lui marca „Christian Grey”, capabil să-ţi provoace un stop cardiac şi în faţa căruia n-ai nici o scăpare. Evident că mama n-are nici o speranţă. Rămâne mască. Dumnezeule, ţine-ţi firea, mamă! O văd că ia mâna întinsă şi o strânge în chip de salut. Încă nu i-a răspuns. Uite că habar n-aveam că starea de „consternare completă şi fără grai” e genetică.

  — Christian, reuşeşte ea în cele din urmă să îngaime.

  El îi zâmbeşte atotştiutor, cu ochii cenuşii scânteietori. Eu îmi îngustez privirea spre amândoi.

  — Ce faci aici?

  Întrebarea mea sună mai fragilă decât am intenţionat, iar zâmbetul lui dispare, înlocuit de o expresie precaută. Sunt încântată să-l văd aproape prins pe picior greşit, mânia mea împotriva doamnei Robinson clocotindu-mi în vene. Nu-mi dau seama dacă vreau să ţip la el sau să mă arunc în braţele lui – dar nu ştiu dacă şi lui i-ar plăcea – şi vreau să ştiu de cât timp ne urmăreşte. De asemenea, sunt un pic neliniştită cu privire la e-mailul pe care tocmai i l-am trimis.

  — Am venit să te văd, bineînţeles. Se uită la mine impasibil. Of, oare ce-o fi gândind? M-am cazat la hotelul ăsta.

  — Eşti cazat aici?

  Zici că-s o studentă care a luat amfetamine, cu glasul prea piţigăiat chiar şi pentru urechile mele.

  — Păi, ieri ziceai că ai vrea să fiu aici.

  Se opreşte ca să vadă ce reacţie am.

  — Ţelul nostru este să oferim plăcere, domnişoară Steele.

  Vocea lui e liniştită, fără o umbră de umor.

  La naiba! A înnebunit? Să fie de la comentariile legate de doamna Robinson? Sau faptul că sunt la al treilea, în curând al patrulea Cosmo? Maică-mea se uită neliniştită la noi doi.

  — Nu vrei să bei ceva cu noi, Christian?

  Mama îi face un semn chelnerului, care ajunge lângă ea într-o secundă.

  — Un gin cu apă tonică, vă rog, zice Christian. Hendricks, dacă aveţi, sau Bombay Sapphire. Cu castravete, dacă e Hendricks, cu lămâie, dacă e Bombay.

  Fir-ar să fie… numai Christian e în stare să scrie un eseu pornind de la comandarea unei băuturi.

  — Şi încă două cocktailuri Cosmo, vă rog, adaug eu, uitându-mă neliniştită la Christian.

  Beau cu mama mea – n-are cum să se supere din cauza asta.

  — Te rog, Christian, ia un loc.

  — Mulţumesc, doamnă Adams.

  Christian ia un scaun din apropiere şi se aşază cu graţie lângă mine.

  — Aşadar, întâmplător, te-ai cazat taman la hotelul unde am venit şi noi să bem ceva? întreb, încercând din greu să-mi păstrez un ton lejer.

  — Sau, întâmplător, aţi venit să beţi ceva în hotelul în care m-am cazat eu, răspunde Christian. Tocmai am luat cina, am venit aici şi v-am văzut. Eram cu gândurile aiurea, având în minte ultimul tău e-mail, şi, când mă uit, iată-vă. Asta da, coincidenţă, nu credeţi?

  Îşi lasă capul într-o parte şi văd că schiţează un zâmbet. Slavă cerului – poate reuşim să salvăm până la urmă seara.

  — Eu şi mama am fost la cumpărături azi-dimineaţă şi pe plajă după-amiază. Am zis c-ar fi cazul să bem şi noi un pahar, două în seara asta, bâigui eu cu sentimentul că-i datorez un soi de explicaţie.

  — Bluza aia e cumpărată acum?

  Arată cu capul spre camizola mea nou-nouţă din mătase verde.

  — Culoarea ţi se potriveşte. Şi te-a prins niţel şi soarele. Arăţi adorabil.

  Roşesc şi iar rămân fără grai la complimentul lui.

  — Aveam de gând să-ţi fac o vizită mâine, dar iată-te aici.

  Îmi ia mâna şi o strânge cu delicateţe, plimbându-şi degetul mare peste încheieturile degetelor mele înainte şi înapoi… şi simt acea atracţie familiară. Câmpul electric care îşi face de cap sub pielea mea la apăsarea blândă a degetului său mare, declanşându-se în sângele meu şi pulsându-mi în tot trupul, încălzind totul în drum. Au trecut mai bine de două zile de când nu l-am mai văzut. Of, Doamne… Îl doresc. Respiraţia mi se poticneşte. Clipesc către el, zâmbesc cu sfială şi văd un zâmbet pe buzele lui.

  — Mă gândeam să-ţi fac o surpriză. Dar, ca de fiecare dată, Anastasia, m-ai surprins prin faptul că eşti aici.

  Arunc o privire rapidă la mama, care se holbează la Christian… da, se holbează! Încetează, mamă! De parcă ar fi o făptură exotică, ceva ce nu s-a mai văzut până acum. Adică, ştiu că n-am avut niciodată un iubit, iar lui Christian îi zic aşa doar ca să mă pot referi la el într-un fel – dar e chiar aşa de greu de crezut că pot şi eu să atrag un bărbat? Bărbatul ăsta? Da, sincer – uită-te la el! spune Vocea interioară. Hei, ia taci din gură! Cine te-a invitat la petrecerea asta? Mă uit urât la mama – dar ea nu pare să bage de seamă.

  — Nu vreau să-ţi răpesc timpul pe care-l petreci cu mama ta. Beau repede ce-am comandat şi pe urmă mă retrag, că am treabă, spune el cu toată convingerea.

  — Christian, mă bucur tare mult că te-am cunoscut, în sfârşit, intervine mama, care şi-a recăpătat glasul. Ana mi-a vorbit cu multă căldură despre tine.

  — Adevărat? întreabă el, zâmbindu-i.

  Apoi ridică o sprânceană spre mine, cu o expresie amuzată pe faţă, şi roşesc din nou.

  Chelnerul soseşte cu băuturile comandate.

  — Hendricks, domnule, spune el pe un ton triumfător.

  — Mulţumesc, murmură Christian în semn de recunoaştere.

  Beau uşor agitată ultima gură de Cosmo.

  — Cât stai în Georgia, Christian? întreabă mama.

  — Până vineri, doamnă Adams.

  — Vrei să iei cina cu noi mâine-seară? Şi, te rog, spune-mi Caria.

  — Aş fi încântat, Caria.

  — Excelent. Cu permisiunea voastră, am să mă duc la toaletă.

  Mamă… abia ai fost adineauri. Mă uit cu disperare la ea cum se ridică şi pleacă, lăsându-ne singuri.

  — Vasăzică, te-ai supărat pe mine pentru că am luat cina cu un vechi prieten.

  Christian îşi îndreaptă spre mine privirea arzătoare şi precaută, ridicându-mi mâna la buze şi sărutându-mi cu delicateţe pe rând fiecare deget.

  Doamne, chiar vrea să facă asta acum?

  — Da, murmur, în timp ce sângele meu încins îmi curge prin vene.

  — Relaţia noastră sexuală s-a încheiat cu mult timp în urmă, Anastasia, şopteşte el. Nu vreau pe nimeni altcineva decât pe tine. Nu ai reuşit să-ţi dai seama de asta încă?

  Mă uit la el clipind.

  — Eu mă gândesc la ea ca la o fiinţă care abuzează copii, Christian.

  Îmi ţin respiraţia aşteptându-i reacţia. Christian se albeşte.

  — Asta e o judecată prea aspră. N-a fost aşa, şopteşte el şocat şi-mi dă drumul la mână.

  Prea aspră?

  — Păi, spune-mi tu cum a fost, atunci.

  Cocktailurile băute m-au făcut curajoasă. El se încruntă la mine, consternat. Continui:

  — A profitat de un băiat vulnerabil de cincisprezece ani. Dacă tu ai fi fost o fată de cincisprezece ani, iar doamna Robinson ar fi fost un domn Robinson, care să te ispitească într-un stil de viaţă de tip BDSM, ar fi fost în regulă? Să zicem, dacă ar fi fost Mia?

  El cască gura de uimire şi se uită urât.

  — Ana, n-a fost aşa.

  Îi arunc o căutătură cruntă.

  — OK, nu aşa m-am simţit eu, continuă el cu glas scăzut. Ea a fost o forţă a binelui. Lucrul de care aveam nevoie.

  — Nu înţeleg.

  E rândul meu să mă arăt consternată.

  — Anastasia, mama ta se va întoarce în scurt timp. Nu mă simt confortabil să discut asta chiar acum. Mai târziu, poate. Dacă nu vrei să rămân aici, am un avion în aşteptare la Hilton Head. Pot să plec.

  E supărat pe mine… nu.

  — Nu… nu pleca. Te rog. Sunt emoţionată că eşti aici. Doar că Încercam să te fac să înţelegi. Sunt supărată că, de cum am plecat, te-ai şi dus să iei cina cu ea. Gândeşte-te la ce simţi când eu ajung aproape de José. José îmi este un prieten bun. N-am avut niciodată o relaţie sexuală cu el. În vreme ce tu şi ea…

  Las fraza neterminată, nedorind să duc ideea aceea mai departe.

  — Eşti geloasă?

  Se uită la mine împietrit, iar ochii i se îmblânzesc.

  — Da, şi supărată pe ceea ce ţi-a făcut.

  — Anastasia, ea m-a ajutat. Asta e tot ce-am să spun despre asta. Cât despre gelozia ta, pune-te, te rog, în pielea mea. N-a trebuit să-mi justific acţiunile în ultimii şapte ani. Faţă de nimeni. Fac ceea ce am chef să fac, Anastasia. Îmi place să am autonomie. Nu m-am dus să mă văd cu doamna Robinson ca să te supăr pe tine. Am mers pentru că, din când în când, luăm masa împreună. E un prieten şi un partener de afaceri.

  Partener de afaceri? Cum?! Asta chiar e o veste.

  Se uită atent la mine, cântărindu-mi expresia.

  — Da, suntem parteneri de afaceri. Între noi, sexul s-a terminat. Au trecut ani de atunci.

  — De ce s-a terminat relaţia voastră?

  Gura i se îngustează şi în ochi îi apare un licăr.

  — Pentru că soţul ei a aflat.

  La naiba!

  — Nu vrei să discutăm asta altădată – într-un loc mai discret? zice el exasperat.

  — Nu cred c-ai să mă convingi vreodată că femeia asta nu e un fel de pedofil.

  — Eu nu mă gândesc la ea în felul ăsta. Niciodată nu m-am gândit. Acum, ajunge! conchide el răstit.

  — Ai iubit-o?

  — Sper că nu v-aţi plictisit fără mine!

  Mama s-a întors, dar niciunul dintre noi n-a văzut când. Îmi lipesc un zâmbet fals pe faţă în timp ce şi eu şi Christian ne grăbim să părem relaxaţi… Ea se uită atent la mine.

  — Nicidecum, mamă.

  Christian soarbe din pahar, urmărindu-mă îndeaproape, cu o expresie precaută.

  — Ei bine, doamnelor, vă las să vă petreceţi împreună seara.

  Nu… nu… nu se poate să mă lase aşa, cu ochii în soare.

  — Vă rog să treceţi băuturile astea în contul meu, camera numărul 612. Te sun mâine dimineaţă, Anastasia. Pe mâine, Caria.

  — A, ce mult îmi place să aud pe cineva rostindu-ţi numele întreg.

  — Un nume frumos pentru o fată frumoasă, murmură Christian, strângându-i mâna întinsă, iar ea zâmbeşte prosteşte la el.

  Of mamă… şi tu, Brutus? Mă ridic, uitându-mă la el şi implorându-l să-mi răspundă la întrebare, iar el mă sărută cast pe obraz.

  — Pe mai târziu, iubi, îmi şopteşte în ureche. După care dispare.

  Fir-ai să fii de ticălos maniac al controlului! Mânia îmi revine cu toată forţa. Mă prăbuşesc în scaun şi mă întorc spre mama.

  — Ei bine, mi-a luat piuitul, Ana. E o partidă pe cinste. Totuşi, nu-mi dau seama ce se întâmplă între voi doi. Cred că trebuie să staţi de vorbă unul cu altul. Pfiu… se simte aici un TSN13 de-a dreptul insuportabil.

  Îşi face vânt cu mâna cu un gest teatral.

  — MAMĂ!

  — Du-te şi vorbeşte cu el.

  — Nu pot. Am venit aici ca să te văd pe tine.

  — Ana, ai venit aici pentru că băiatul ăla ţi-a sucit minţile. Se vede de la o poştă că sunteţi nebuni unul după celălalt. Trebuie să stai de vorbă cu el. Pentru numele lui Dumnezeu, a zburat cu avionul cinci mii de kilometri ca să te vadă. Şi ştii bine ce groaznic e drumul cu avionul.

  Roşesc. Nu i-am spus că are avion particular.

  — Ce e? se răsteşte ea.

  — Are propriul lui avion, bâigui eu stânjenită, şi nu-s decât patru mii de kilometri, mamă.

  De ce mă simt stânjenită?

  Sprâncenele i se ridică brusc.

  — Uau! exclamă ea. Ana, între voi doi se întâmplă ceva. Tot încerc să-mi dau seama ce anume de când ai ajuns aici. Dar singurul mod de a rezolva problema, oricare ar fi ea, este să o discuţi cu el. Poţi să stai să te gândeşti până ţi se-ncinge creierul, dar până nu discutaţi deschis tot ce vă frământă, n-o să ajungeţi nicăieri.

  Mă uit la mama încruntată.

  — Ana, iubito, întotdeauna ai avut tendinţa să analizezi excesiv totul. Ascultă-ţi instinctul. Ce îţi spune el, scumpa mea?

  Mă uit în jos.

  — Cred că sunt îndrăgostită de el, bâigui eu.

  — Ştiu, draga mea. Şi el e îndrăgostit de tine.

  — Nu!

  — Ba da, Ana. La naiba – de ce ai nevoie? Vrei să-şi lipească un afiş cu neon pe frunte?

  Mă uit la ea uimită şi simt că-mi dau lacrimile.

  — Ana, draga mea, nu plânge.

  — Nu cred că mă iubeşte.

  — Nu-mi pasă cât de bogat eşti, dar nu laşi totul baltă şi traversezi continentul cu avionul tău particular doar pentru un ceai de după-amiază. Du-te la el! Aici e un loc minunat, foarte romantic, Totodată, e un teritoriu neutru.

  Mă foiesc stingheră sub privirea ei. Vreau să mă duc şi parcă nu vreau.

  — Draga mea, nu te gândi că trebuie să te întorci acasă cu mine. Vreau să te ştiu fericită şi, în clipa asta, eu cred că fericirea ta e în camera 612. Dacă vii acasă mai târziu, găseşti cheia sub ghiveciul cu yucca de pe verandă. Dacă rămâi peste noapte – eşti majoră de-acum. Doar să te protejezi.

  Mă fac roşie-stacojie la faţă. Doamne, mamă!

  — Hai să ne terminăm băuturile mai întâi.

  — Aşa te vreau, Ana.

  Bat cu timiditate la uşa camerei 612 şi aştept. Christian deschide uşa. Vorbeşte la telefon. Se uită la mine clipind, totalmente surprins, apoi ţine uşa larg deschisă şi-mi face semn să intru.

  — Toate pachetele rezolvate?. Şi costurile?.

  Christian şuieră printre dinţi.

  — Fiii… asta a fost o eroare tare costisitoare… Şi Lucas?.

  Mă uit în jur, în cameră. E un apartament, la fel ca ăla de la Heathman. Mobilierul e ultramodern. Purpuriu şi auriu, cu explozii stelare din bronz pe pereţi. Christian se duce la un dulap din lemn negru şi trage o uşă, ca să scoată la iveală un minibar. Îmi arată să mă servesc singură, după care se duce în dormitor. Presupun că face asta ca să nu-i mai aud convorbirea. Ridic din umeri. Când am intrat în biroul lui de la el de acasă, atunci, nu şi-a întrerupt convorbirea. Aud apa curgând… umple o cadă. Îmi torn nişte suc de portocale. Revine în încăpere.

  — Pune-o pe Andrea să-mi trimită schemele. Barney a zis că o să rezolve problema… Christian râde. Nu, vineri… E aici o parcelă de pământ de care sunt interesat… Da, zi-i lui Bill să mă sune… Nu, mâine… Vreau să văd ce are de oferit Georgia dacă ne mutăm aici.

  Christian nu-şi ia ochii de la mine. Îmi întinde un pahar şi arată spre o frapieră.

  — Dacă stimulentele lor sunt suficient de atractive, cred că ar trebui să îi luăm în considerare, deşi căldura criminală de aici mă face să am ezitări… Sunt de acord, şi Detroit are avantajele lui, şi e mai răcoare…

  Faţa i se întunecă momentan. De ce?

  Pune-l pe Bill să sune. Mâine… Nu prea devreme.

  Închide şi se uită lung la mine, cu faţa insondabilă, iar între noi se aşterne tăcerea. OK… e rândul meu să vorbesc.

  — Nu mi-ai răspuns la întrebare, murmur eu.

  — Nu, zice el cu glas scăzut, cu ochii lui cenuşii mari şi precauţi.

  — Nu, ce? Că nu mi-ai răspuns la întrebare sau că n-ai iubit-o?

  Stă cu braţele încrucişate şi rezemat de perete, şi un mic zâmbet îi joacă pe buze.

  — Ce cauţi aici, Anastasia?

  — Tocmai ţi-am spus.

  Trage adânc aer în piept.

  — Nu. N-am iubit-o.

  Se încruntă la mine, amuzat şi totuşi nedumerit.

  Nu-mi vine să cred că-mi ţin respiraţia. Când îi dau drumul, mă fleşcăiesc ca un sac de cârpă. Slavă Cerului pentru răspunsul ăsta. Ce-ar fi fost în sufletul meu dacă ar fi iubit-o pe vrăjitoare?

  — Eşti chiar o zeiţă cu ochii verzi, Anastasia. Cine ar fi crezut?

  — Mă iei cumva peste picior, domnule Grey?

  — N-aş îndrăzni.

  Clatină din cap cu solemnitate, dar are o sclipire năstruşnică în privire.

  — Ba eu cred că ai îndrăzni, şi cred că o şi faci – des.

  Zâmbeşte afectat când îi servesc înapoi cuvintele pe care mi le-a spus el mai devreme. Ochii i se întunecă.

  — Te rog să nu-ţi mai muşti buza. Eşti la mine în cameră, nu te-am mai văzut de aproape trei zile şi am făcut cale lungă ca să te văd.

  Tonul i-a devenit catifelat şi senzual. Telefonul lui sună, distrăgându-ne amândurora atenţia, şi îl opreşte fără să se uite cine-l sunase. Simt că mi se opreşte respiraţia în loc. Ştiu încotro se îndreaptă situaţia asta… dar ar trebui să discutăm. Face un pas către mine, având pe faţă expresia lui sexy, de animal de pradă.

  — Te doresc, Anastasia. Acum. Şi tu mă doreşti. De-aia eşti aici.

  — Chiar am vrut să ştiu, şoptesc eu în chip de apărare.

  — Ei, şi-acum că ai aflat, rămâi sau pleci?

  Roşesc când el se opreşte în faţa mea.

  — Rămân, murmur, uitându-mă la el neliniştită.

  — Ah, aşa sper şi eu, zice uitându-se la mine. Ai fost tare supărată pe mine, murmură.

  — Da.

  — Nu-mi amintesc să mai fi fost cineva aşa de supărat pe mine în afară de membrii familiei mele. Îmi place.

  Mă mângâie pe obraz cu vârfurile degetelor. Of, Doamne, apropierea lui, mirosul încântător de Christian. Ar trebui să discutăm, dar inima stă să-mi iasă din piept, sângele-mi cântă în timp ce-mi curge prin corp, dorinţa se acumulează, împrăştiindu-se… peste tot. Christian se apleacă şi-şi plimbă nasul pe umărul meu şi până la baza urechii, strecurându-şi degetele în părul meu.

  — Trebuie să vorbim, şoptesc.

  — Mai târziu.

  — Am atâtea lucruri să-ţi spun.

  — Şi eu.

  Mă sărută tandru sub lobul urechii, strângând totodată degetele cu care-mi ţine părul. Îmi dă capul pe spate şi-mi lasă gâtul pradă buzelor lui. Trece uşor cu dinţii pe bărbia mea, după care mă sărută pe gât.

  — Te vreau, murmură el.

  Gem şi-l prind de braţe.

  — Ţi-a venit ciclul? zice, continuând să mă sărute.

  Drace! Chiar nu-i scapă nimic?

  — Da, şoptesc, jenată.

  — Ai dureri?

  — Nu, zic şi roşesc.

  Dumnezeule!.

  Se opreşte şi se uită la mine.

  — Ţi-ai luat pilula?

  — Da.

  Câtă ruşine vrea să-mi provoace?

  — Hai să facem o baie.

  Ce?

  Mă ia de mână şi mă duce în dormitor. E dominat de un pat de dimensiuni uriaşe, cu draperii bogate. Dar nu ne oprim acolo. Mă duce în baie, care e alcătuită din două camere, în calcar alb şi acvamarin. E imensă. În a doua încăpere, o cadă, îndeajuns de mare pentru patru persoane, în care se coboară pe trepte din piatră, se umple încet cu apă. Aburii se ridică uşor deasupra spumei şi observ o banchetă din piatră pe toată circumferinţa căzii. Într-o parte, pâlpâie nişte lumânări. Uau… toate astea le-a pregătit cât vorbea la telefon.

  — Ai ceva de prins părul?

  Mă uit la el clipind şi scot din buzunarul blugilor un elastic pentru păr.

  — Prinde-ţi părul sus, îmi ordonă el încetişor, iar eu fac cum mi se spune.

  E cald şi înăbuşitor lângă cadă, iar bluza începe să mi se lipească de corp. Se apleacă şi închide robinetul. Mă duce în prima încăpere a băii şi se postează în spatele meu în timp ce stăm cu faţa la oglinda mare cât peretele de deasupra celor două chiuvete din sticlă.

  — Scoate-ţi sandalele, murmură el şi mă supun în grabă, descălţându-mă şi lăsându-le să cadă pe gresie. Ridică-ţi braţele, îmi porunceşte.

  Fac cum mi se spune şi îmi ridică bluza peste cap, astfel că rămân topless în faţa lui. Fără să-şi ia ochii de la mine, mă cuprinde cu braţele şi îmi desface nasturele blugilor şi fermoarul.

  — O să te am în baie, Anastasia.

  Se apleacă şi mă sărută pe gât. Îmi las capul într-o parte ca să-i înlesnesc accesul. Îşi vâră degetele în blugii mei şi îi coboară lent în josul picioarelor, lăsându-se pe vine în spatele meu în timp ce trage de blugi şi de chiloţi la podea.

  — Scapă de blugi.

  Ţinându-mă de marginea chiuvetei, fac exact acest lucru. Acum sunt goală şi mă uit la imaginea mea din oglindă, iar el e îngenuncheat în spatele meu. Îmi sărută şi apoi îmi muşcă uşor fundul, făcându-mă să tresar surprinsă. Se ridică în picioare şi se uită încă o dată la mine, cea din oglindă. Mă străduiesc din răsputeri să rămân nemişcată, ignorându-mi înclinaţia firească de a-mi acoperi goliciunea. Îşi lăţeşte palma peste pântecul meu, acoperindu-l aproape de la un şold la celălalt.

  — Uită-te la tine cât eşti de frumoasă, murmură el. Uite, să vezi ce simţi când te atingi. Îmi prinde ambele mâini într-ale lui, cu degetele vârâte între ale mele. Îmi aşază mâinile pe propriu-mi pântec.

  — Simţi ce piele moale ai?

  Are vocea moale şi joasă. Îmi mişcă mâinile lent într-un cerc, apoi le urcă spre sâni.

  — Simţi cât de plini îţi sunt sânii?

  Îmi ţine palmele astfel încât să-mi cuprindă sânii. Îmi mângâie delicat sfârcurile cu degetele mari, iar şi iar.

  Gem cu buzele întredeschise şi-mi arcuiesc spatele, astfel încât să-i umplu palmele cu sânii. Îmi strânge sfârcurile între degetele noastre mari, trăgând uşor de ele şi alungindu-le şi mai mult. Privesc fascinată la făptură desfrânată care se zvârcoleşte în faţa mea. O, ce senzaţie plăcută. Gem şi închid ochii, nemaivrând să o văd pe femeia libidinoasă din oglindă descompunându-se sub acţiunea propriilor ei mâini… a mâinilor lui… simţindu-mi pielea aşa cum ar simţi-o el, dându-mi seama cât de excitant este – doar atingerea lui şi comenzile lui calme, rostite cu glas moale.

  — Aşa, iubito, murmură el.

  Îmi îndrumă mâinile spre părţile laterale ale trupului meu, trecând de talie spre şolduri şi peste părul meu pubian. Îşi strecoară un picior între picioarele mele, depărtându-mi tălpile, lărgindu-mi baza de sprijin, şi îmi plimbă palmele peste sexul meu, câte o mână pe rând, stabilind un ritm. Este extrem de erotic. Sunt cu adevărat o marionetă, iar el este maestrul păpuşar.

  — Priveşte-te cum străluceşti, Anastasia, şopteşte el, sărutându-mă şi muşcându-mă uşor de umăr.

  Gem. Pe neaşteptate, îmi dă drumul.

  — Continuă, îmi ordonă el şi se dă un pas înapoi, uitându-se la mine.

  Eu continui să mă mângâi. Nu. Vreau ca el s-o facă. Nu e aceeaşi senzaţie. Sunt pierdută fără el. Îşi trage cămaşa peste cap şi-şi dă jos blugii.

  — Ai prefera să o fac eu?

  Privirea lui cenuşie o pârjoleşte pe a mea, cea din oglindă.

  — O, da… te rog, murmur eu.

  Îşi înfăşoară braţele în jurul meu şi îmi ia din nou mâinile, continuând mângâierea senzuală a sexului meu, a clitorisului. Părul lui de pe piept se freacă de pielea mea şi-i simt sexul apăsat pe trupul meu. Oh, curând… te rog. Mă muşcă de ceafa, iar eu închid ochii, delectându-mă cu multitudinea de senzaţii: la gât, la vintre… senzaţia de „el” în spatele meu. Se opreşte brusc şi mă întoarce cu faţa spre el, prinzându-mi încheieturile cu o mână, imobilizându-mi mâinile la spate şi trăgând cu cealaltă de coadă. Sunt lipită de sus până jos de trupul lui, iar el mă sărută dezlănţuit, răvăşindu-mi gura cu gura lui. Ţinându-mă pe loc.

  Are respiraţia întretăiată, la fel ca şi a mea.

  — Când ţi-a venit ciclul, Anastasia? mă întreabă din senin, uitându-se la mine.

  — Ăă… ieri, reuşesc eu să îngaim în starea de excitaţie maximi în care mă aflu.

  — Bun.

  Îmi dă drumul şi mă întoarce iar cu spatele la el.

  — Ţine-te de chiuvetă, îmi ordonă şi-mi trage şoldurile în spate, cum a făcut în sala de jocuri, astfel încât să stau îndoită de mijloc.

  Bagă mâna între picioarele mele şi trage de firul albastru – ce?! – şi-mi scoate uşor tamponul, aruncându-l în toaleta din apropiere… Dumnezeule… Şi apoi îl simt în mine… Ah! Piele lipită de piele… mişcându-se încet la început… uşor, testându-mă, împingându-mă… o, Doamne. Mă prind strâns de chiuvetă, gâfâind, forţându-mi trupul să-l întâmpine, simţindu-l înăuntrul meu. Oh, această dulce agonie… mâinile lui îmi strâng şoldurile. Stabileşte un ritm insuportabil – înăuntru, afară, şi întinde mâna şi, găsindu-mi clitorisul, începe să-l maseze… oh, Doamne. Simt că devin tot mai aţâţată.

  — Aşa, iubito, zice el răguşit în timp ce se freacă în mine, şi e de ajuns ca să mă facă să zbor, să zbor în înalt.

  Mamă… şi îmi dau drumul, zgomotos, cu mâinile încleştate pe chiuvetă ca de frica morţii în timp ce mă prăbuşesc în spirală în orgasmul meu, totul învârtindu-se şi încleştându-se dintr-odată. El mă urmează, ţinându-mă strâns, cu partea din faţă a trupului lipită de spatele meu în timp ce ajunge la climax şi-mi strigă numele ca într-o litanie.

  — Oh, Ana!

  Îi simt respiraţia întretăiată în ureche, într-o contopire perfectă cu respiraţia mea.

  — Of, iubito, o să mă satur vreodată de tine? şopteşte el.

  Ne prăbuşim încet la podea, iar el îşi înfăşoară braţele în jurul meu, imobilizându-mă. Întotdeauna va fi oare aşa? Atât de copleşitor, atât de mistuitor, atât de uluitor şi de ademenitor? Am vrut să stau de vorbă, dar acum sunt sleită şi zăpăcită de felul cum m-a iubit ţi mă întreb dacă eu o să mă satur vreodată de el.

  Sunt ghemuită în poala lui, cu capul pe pieptul lui, în timp ce amândoi ne domolim. Foarte subtil, inhalez aroma dulce şi îmbătătoare de Christian. Nu trebuie să-mi frec nasul de el. Nu trebuie să-mi frec nasul de el. Repet în minte mantra – deşi tare-s ispitită să o fac. Vreau să-mi ridic mâna şi să desenez modele cu degetul în părul de pe pieptul lui… dar rezist, ştiind că n-o să-i placă dacă am s-o fac. Amândoi suntem tăcuţi, pierduţi în propriile gânduri. Sunt pierdută în el… abandonată lui.

  Îmi aduc aminte că sunt la ciclu.

  — Sângerez, murmur eu.

  — Nu mă deranjează, răspunde.

  — Am remarcat, spun, nereuşind să alung tonul sec din glas.

  Se crispează.

  — Pe tine te deranjează? întreabă el încetişor.

  Mă deranjează? Poate c-ar trebui… ar trebui? Nu, nu mă deranjează. Mă las pe spate şi mă uit în sus la el, iar el se uită în jos la mine, cu ochii de un cenuşiu blând.

  — Nu, deloc.

  El zâmbeşte atotştiutor.

  — Bine. Hai să facem o baie.

  Se desprinde de mine, lăsându-mă pe podea în timp ce el se ridică în picioare. Observ din nou micile cicatrici rotunde şi albe de pe pieptul lui. Nu sunt de la varicelă, reflectez cu mintea brambura. Grace a spus că abia dacă a fost afectat. Doamne… trebuie să fie arsuri. Arsuri de la ce? Mă albesc când îmi dau seama, simţind cum mă străbate un val de şoc şi de repulsie. De la ţigări? Doamna Robinson, mama lui naturală, cine? Cine i-a făcut una ca asta? Poate că există o explicaţie raţională şi eu am o reacţie exagerată – În piept îmi înfloreşte o speranţă nesăbuită, că m-aş putea înşela.

  — Ce este? întreabă alarmat Christian.

  — Cicatricele alea, şoptesc eu. Nu sunt de la varicelă.

  Observ cum într-o fracţiune de secundă se închide în sine şi din relaxat, calm şi în largul lui ajunge aproape mânios. Se încruntă, st întunecă la faţă şi gura i se strânge într-o expresie dură.

  — Nu, nu sunt, se răsteşte, dar nu dă alte explicaţii.

  Îmi întinde mâna şi mă ajută să mă ridic.

  — Nu te uita la mine aşa!

  Vocea lui e mai rece şi mai mustrătoare când îmi dă drumul la mână.

  Dojana mă face să roşesc şi mă uit în jos, dar ştiu, ştiu că cineva a stins ţigări pe pieptul lui Christian. Simt că mi se face rău.

  — Ea ţi-a făcut asta? mă pomenesc întrebând, fără să mai apuc să mă opresc.

  Nu spune nimic, aşa încât sunt obligată să mă uit la el. Îmi aruncă o căutătură cruntă.

  — Ea? Adică, doamna Robinson? Să ştii, Anastasia, că nu e un animal. Bineînţeles că nu ea a făcut asta. Nu înţeleg de ce simţi nevoia s-o demonizezi.

  Stă în faţa mea gol, splendid în goliciunea lui, cu sângele meu pe pielea lui… şi în sfârşit avem această conversaţie. Şi eu sunt dezbrăcată – niciunul dintre noi nu are unde să se ascundă, exceptând probabil cada de baie. Trag aer adânc în piept, trec pe lângă el şi cobor treptele în apă. E delicios de caldă, liniştitoare şi adâncă. Mă topesc în spuma frumos mirositoare şi mă uit la el, pitită între clăbuci.

  — Nu pot să nu mă întreb cum ai fi fost tu dacă n-ai fi cunoscut-o. Dacă nu te-ar fi introdus în… mă rog, stilul tău de viaţă.

  Oftează şi coboară în cadă vizavi de mine, cu maxilarele încleştate de tensiune şi ochii îngheţaţi. În timp ce-şi cufundă cu graţie corpul sub apă, are grijă să nu mă atingă. Doamne… chiar aşa de tare l-am supărat?

  Se uită lung şi impasibil la mine, cu o faţă impenetrabilă, fără să sună nimic. Încă o dată liniştea se aşterne între noi, dar mă abţin să mai zic ceva. E rândul tău, Grey – de data asta nu mai cedez. Vocea mea interioară e agitată, îşi roade unghiile, pentru că nu se ştie cum o Hă iasă. Christian şi cu mine ne privim fix unul pe celălalt, dar nu dau înapoi. În cele din urmă, după un interval care mi se pare un mileniu, clatină din cap şi zâmbeşte afectat.

  — Dacă n-ar fi fost doamna Robinson, probabil că aş fi mers pe calea mamei mele naturale.

  Oh! Clipesc către el. Dependent de droguri sau curvă? Posibil ambele?

  — M-a iubit într-un mod pe care l-am găsit… acceptabil, adaugă ei cu o ridicare din umeri.

  Ce naiba înseamnă asta?

  — Acceptabil? şoptesc eu.

  — Da. Mă priveşte atent. M-a deturnat de la calea pe care o apucasem. E foarte greu să creşti într-o familie perfectă când nu eşti perfect.

  Oh, nu. Simt că mi se usucă gura în timp ce diger cuvintele. Se uită la mine cu o expresie insondabilă. N-are de gând să-mi spună mai multe. Ce frustrant! În sinea mea sunt profund tulburată – pare atât de plin de ură faţă de sine. Iar doamna Robinson l-a iubit. Fir-ar să fie… oare îl mai iubeşte şi-acum? Mă simt de parc-aş fi primit un şut în stomac.

  — Te mai iubeşte?

  — Nu cred, nu aşa.

  Se încruntă, de parcă nici nu s-ar fi gândit până acum la asta.

  — Îţi tot spun că s-a întâmplat cu mult timp în urmă. Ţine de trecut. N-aş putea schimba lucrurile nici dacă aş vrea, şi nu vreau. Ea m-a salvat de mine însumi.

  Este exasperat şi-şi trece mâna udă prin păr.

  — N-am discutat asta cu nimeni. Se opreşte. În afară de dr. Flynn, fireşte. Şi singurul motiv pentru care vorbesc despre acest subiect acum, cu tine, este fiindcă vreau să ai încredere în mine.

  — Am încredere, dar vreau şi să te cunosc mai bine. De câte ori încerc să discut cu tine, mă zăpăceşti. Sunt atât de multe lucruri pe care-aş vrea să le ştiu.

  — Of, Anastasia, pentru numele lui Dumnezeu. Ce vrei să ştii? Ce trebuie să fac?

  Are ochii aprinşi şi, deşi nu ridică vocea, ştiu că încearcă să-şi înfrâneze furia. Mă uit la propriile-mi mâini, care se văd clar sub apă, căci clăbucii încep să se împrăştie.

  — Doar încerc să înţeleg. Eşti o mare enigmă. Te deosebeşti de toţi cei pe care i-am cunoscut până acum. Mă bucur că-mi spui ceea ce vreau să ştiu.

  Dumnezeule, probabil că am devenit mai curajoasă de la cocktailurile alea, dar dintr-odată nu mai pot suporta distanţa dintre noi. Mă mişc prin apă spre el şi mă reazem de el, astfel încât ne atingem, piele de piele. Se crispează şi se uită la mine cu teamă, de parcă l-aş putea muşca. Ei, asta chiar că o schimbare. Zeiţa mea intimă se uită la el speculativ, tăcută şi surprinsă totodată.

  — Te rog, nu te supăra pe mine, şoptesc eu.

  — Nu sunt supărat pe tine, Anastasia. Doar că nu-s obişnuit cu genul ăsta de discuţie iscoditoare. Nu discut în felul ăsta decât cu dr. Flynn şi cu…

  Se opreşte şi se încruntă.

  — Cu ea. Cu doamna Robinson. Discuţi cu ea? îl îmboldesc să-mi spună, încercând să-mi ţin eu în frâu furia.

  — Da, discut.

  — Despre ce?

  Îşi schimbă poziţia în cadă în aşa fel încât să stea cu faţa la mine, făcând ca apa să se reverse peste margine pe podea. Îşi pune un braţ pe după umerii mei, odihnindu-se pe marginea căzii.

  — Eşti insistentă, nu-i aşa? murmură el, cu o urmă de iritare în glas. Viaţă, univers – afaceri. Anastasia, doamna R. Şi cu mine ne cunoaştem de multă vreme. Putem discuta orice.

  — Şi despre mine? şoptesc eu.

  — Da.

  Ochii lui cenuşii mă privesc cu atenţie.

  Îmi muşc buza de jos, încercând să-mi domolesc accesul subit de mânie care iese la suprafaţă.

  — De ce vorbiţi despre mine?

  Mă străduiesc să nu par văicăreaţă şi bosumflată, în zadar însă. Ştiu că ar trebui să încetez. Împing lucrurile prea departe. Vocea interioară şi-a pus din nou faţa copiată după Ţipătul lui Munch.

  — N-am mai întâlnit pe cineva ca tine, Anastasia.

  — Ce vrei să spui cu asta? Că n-ai mai întâlnit pe cineva care să nu semneze fără să crâcnească documentele alea, fără să pună întrebări?

  Clatină din cap.

  — Am nevoie de sfaturi.

  — Şi îţi iei sfaturile de la madame Pedo? mă răstesc.

  Controlul asupra propriei mele furii e mai şovăielnic decât credeam.

  — Anastasia – destul! spune el cu severitate, îngustând privirea.

  Patinez pe o pojghiţă subţire de gheaţă şi mă îndrept spre o zonă periculoasă.

  — Sau te pun iar pe genunchi. N-am nici un fel de interes sexual faţă de ea. E un prieten drag, pe care-l preţuiesc, şi un partener de afaceri. Atâta tot. Avem un trecut, o istorie comună, care a fost extrem de benefică pentru mine, deşi i-a stricat căsnicia – dar acea parte a relaţiei noastre s-a terminat.

  Dumnezeule – altă parte pe care n-o înţeleg. Ea era şi căsătorită, pe deasupra. Cum naiba au scăpat neprinşi atâta timp?

  — Şi părinţii tău n-au aflat niciodată?

  — Nu, mormăie el. Ţi-am mai spus asta.

  Şi îmi dau seama că asta e. Nu mai pot să-i pun alte întrebări despre ea pentru că îşi va pierde cumpătul cu mine.

  — Ai terminat? se răsteşte el.

  — Deocamdată.

  Inspiră adânc şi se relaxează vizibil în faţa mea, ca şi cum o mart povară i-ar fi fost săltată de pe umeri sau ceva de genul ăsta.

  — Bun, acum e rândul meu, zice el şi privirea severă îi devine oţeloasă, speculativă. Nu mi-ai răspuns la e-mail.

  Roşesc. Of, urăsc să fiu în lumina reflectorului şi mi se pare că, ori de câte ori avem o discuţie, se supără. Clatin din cap. Poate că starea asta i-o provoacă întrebările mele. Nu e obişnuit să fie provocat, Ideea e revelatoare, tulburătoare şi enervantă.

  — Urma să-ţi răspund. Dar acum tu eşti aici.

  — Ai fi preferat să nu fiu? murmură el, din nou cu o expresie impasibilă.

  — Nu, sunt încântată, răspund.

  — Bun.

  Îmi oferă un zâmbet sincer, de uşurare.

  — Şi eu sunt încântat că sunt aici – În ciuda interogatoriului la care m-ai supus. Aşadar, în vreme ce e acceptabil să mă perpeleşti, ţi se pare că ai dobândit un soi de imunitate diplomatică doar pentru că am bătut atâta cale ca să te văd? Nu sunt de acord, domnişoară Steele. Vreau să ştiu ce simţi.

  Oh, nu…

  — Ţi-am spus. Sunt încântată că eşti aici. Îţi mulţumesc că ai făcut tot drumul ăsta, spun eu cu glas firav.

  — Plăcerea e de partea mea.

  Ochii îi strălucesc când se apleacă şi mă sărută. Mă pomenesc că-i răspund automat. Apa e caldă încă, iar în baie continuă să plutească aburii. Se opreşte şi se trage înapoi, uitându-se la mine.

  — Nu. Cred că vreau mai întâi nişte răspunsuri înainte să facem mai mult.

  Mai mult? Iar apare cuvântul ăla. Şi vrea răspunsuri… răspunsuri la ce? Nu am un trecut secret – şi nici o copilărie nefericită. Ce ar putea să vrea el să ştie despre mine, ceva pe care să nu-l ştie deja?

  Oftez, resemnată.

  — Ce vrei să ştii?

  — Ei bine, pentru început, ce părere ai despre posibilul nostru Aranjament.

  Clipesc către el. Momentul adevărului – Vocea interioară şi zeiţa intimă se privesc neliniştite. La naiba, fie ce-o fi!

  — Nu cred c-am să pot s-o fac pentru o perioadă prelungită. Adică, să fiu un weekend întreg cineva care nu sunt.

  Roşesc şi-mi pironesc privirea în podea. El îmi ridică bărbia şi îmi zâmbeşte ironic, amuzat.

  — Nu, nici eu nu cred c-ai putea.

  O parte din mine se simte jignită şi provocată.

  — Tu râzi de mine?

  — Da, dar într-un fel pozitiv, spune el cu un mic zâmbet.

  Se apleacă şi mă sărută delicat şi scurt.

  — Nu eşti o supusă prea grozavă, murmură în timp ce mă ţine de bărbie, ochii dansându-i amuzaţi.

  Mă uit la el şocată, după care izbucnesc în râs – iar el râde alături de mine.

  — Poate că n-am un profesor bun.

  El pufneşte.

  — Poate. Poate că ar trebui să fiu mai strict cu tine.

  Îşi lasă capul într-o parte şi-mi oferă un zâmbet artificial. Înghit în sec. Dumnezeule, nu. Dar, în acelaşi timp, muşchii mei se încleştează undeva în adâncul meu. Este felul lui de a-mi arăta că îi pasă. Poate că e singurul fel în care poate să arate că-i pasă – îmi dau seama de asta. Se uită intens la mine, evaluându-mi reacţia.

  — A fost aşa de rău când te-am bătut la fund prima oară?

  Mă uit la el clipind. A fost aşa de rău? Îmi amintesc că propria mea reacţie mi-a lăsat o stare confuză. A durut, dar nu aşa de mult, privind retrospectiv. A spus în repetate rânduri că e mai mult în mintea mea. Şi a doua oară… Păi, atunci a fost bine… excitant.

  — Nu, nu tocmai, şoptesc eu.

  — E mai mult ideea? îmi sugerează el.

  — Presupun. Să simţi plăcere când ar trebui să n-o simţi.

  — Îmi amintesc că am simţit la fel. Îţi trebuie un timp ca să te obişnuieşti cu ideea.

  Nu-mi vine să cred! Asta se întâmpla când el era adolescent.

  — Poţi folosi oricând cuvântul de siguranţă, Anastasia. Să nu uiţi asta. Şi, atâta timp cât respecţi regulile, care îmi satisfac nevoia profundă de a te controla şi de a te menţine în siguranţă, atunci poate că vom putea găsi o cale de a merge înainte.

  — De ce simţi nevoia să mă controlezi?

  — Pentru că asta satisface o nevoie din mine care n-a fost împlinită în anii de formare.

  — Deci, e o formă de terapie?

  — Nu m-am gândit niciodată în acest mod, dar da, presupun că este.

  Asta sunt în stare să înţeleg. Asta o să-mi fie de ajutor.

  — Dar mai e un aspect. La un moment dat îmi spui, „nu mă sfida”, după care zici că îţi place să fii provocat. E foarte greu de găsit aici calea de echilibru.

  Se uită la mine un moment, apoi se încruntă.

  — Înţeleg. Dar până acum mi se pare că ai reuşit.

  — Dar cu ce preţ? Sunt legată fedeleş aici.

  — Îmi place să fii legată fedeleş, zâmbeşte el afectat.

  — Nu la aia m-am referit! zic şi, exasperată, îl stropesc cu apă.

  Se uită la mine ridicând o sprânceană.

  — Să înţeleg că tocmai m-ai stropit cu apă?

  — Da.

  Doamne!. Privirea aia.

  — Oh, domnişoară Steele. Mă înşfacă şi mă trage la el în poală, împrăştiind apă peste tot, pe podea. Cred că am discutat destul deocamdată.

  Îmi prinde capul în palme şi mă sărută. Profund. Posedându-mi gura. Îmi înclină capul… mă controlează. Gem sub apăsarea buzelor lui. Asta îi place lui. La asta se pricepe atât de bine. Totul se aprinde în mine şi îmi înfig degetele în părul lui, ţinându-l lângă mine, şi-l sărut la rându-mi, spunându-i că şi eu îl vreau, în singurul fel în care ştiu cum să o fac. El geme, schimbându-mi poziţia astfel încât ajung călare peste el. Se dă înapoi şi se uită la mine, cu ochii mijiţi, strălucind de poftă carnală. Îmi cobor mâinile ca să mă apuc de marginea căzii, dar el îmi prinde ambele încheieturi şi îmi trage mâinile la spate, ţinându-le unite cu o singură mână.

  — O să te am acum, şopteşte şi mă ridică astfel încât stau suspendată deasupra lui. Eşti gata? şuieră el.

  — Da, şoptesc şi mă lasă să cobor pe sexul lui, încet, răscolitor de încet… simţind cum mă umple… şi mă priveşte în timp ce mă posedă.

  Gem, închid ochii şi mă desfăt cu senzaţia de plinătate. Îşi flexează şoldurile, iar eu suspin, mă aplec în faţă şi-mi reazem fruntea de el.

  — Te rog, dă-mi drumul la mâini, şoptesc.

  — Să nu mă atingi, stăruieşte el şi, eliberându-mi mâinile, mă apucă de şolduri.

  Apuc marginea căzii şi mă mişc în sus, după care lent în jos, deschizându-mi ochii ca să-l privesc. Mă urmăreşte cu privirea, cu gura deschisă, respiraţia oprită, ţeapăn – cu limba uşor scoasă între dinţi. Arată atât de… atrăgător. Suntem uzi şi alunecoşi şi ne mişcăm unul către celălalt. Mă aplec şi-l sărut. Închide ochii. Şovăielnic, îmi ridic mâinile spre capul lui şi-i răvăşesc părul cu degetele, fără să-mi dezlipesc buzele de gura lui. Asta este permis. Îi place. Îmi place. Şi ne mişcăm împreună. Îl trag de păr, îi dau capul pe spate şi-l sărut mai adânc, călărindu-l – mai repede, mărind ritmul. Gem cu gura lipită de a lui. Începe să mă ridice mai repede, mai repede… ţinându-mă de şolduri. Răspunzându-mi la sărut. Suntem guri şi limbi ude, păr răvăşit şi şolduri în mişcare. Întreaga senzaţie… totul mistuitor din nou. Sunt aproape… Încerc să recunosc delicioasa contracţie… aţâţarea. Şi apa… se învolburează în jurul nostru, propriul nostru vârtej, un vortex agitat pe măsură ce mişcările noastre devin tot mai frenetice… Împrăştiind apă peste tot, ca o reflectare a ceea ce se întâmplă înăuntrul meu… şi pur şi simplu nu-mi pasă.

  Îl iubesc pe bărbatul ăsta. Îi iubesc pasiunea, efectul pe care-l am asupra lui. Îmi place la nebunie că a făcut atâta drum ca să mă vadă. Îmi place că îi pasă de mine… Îi pasă. E atât de neaşteptat şi îmi creează o senzaţie de împlinire. Este al meu şi sunt a lui.

  — Aşa, iubito, zice el gâfâind.

  Şi-mi dau drumul, orgasmul dezlănţuindu-se în mine, un apogeu pasional care mă devorează pe de-a-ntregul. Şi deodată Christian mă strânge la piept mai-mai să mă zdrobească… mă strânge cu braţele în timp ce-şi dă drumul.

  — Ana, iubito! ţipă el şi e o invocare sălbatică, tulburându-mă profund.

  Stăm întinşi şi ne uităm unul la celălalt, ochi cenuşii în ochi albaştri, faţă în faţă, în patul imens, amândoi ţinând în braţe câte o pernă. Dezbrăcaţi. Fără să ne atingem. Doar privind şi admirând, acoperiţi de cearşaf.

  — Vrei să dormi? întreabă Christian, cu o voce caldă şi afectuoasă.

  — Nu. Nu sunt obosită. Mă simt ciudat de vioaie. A fost atât de bine să vorbim – şi nu vreau să ne oprim.

  — Ce vrei să faci? întreabă el.

  — Să vorbim.

  Zâmbeşte.

  — Despre ce?

  — Chestii.

  — Ce chestii?

  — Despre tine.

  — Ce anume despre mine?

  — Care e filmul tău preferat?

  Zâmbeşte larg.

  — Astăzi, e Pianul.

  Are un zâmbet molipsitor.

  — Desigur. Ce caraghioasă sunt. O temă muzicală atât de tristă şi interesantă, pe care fără îndoială că poţi s-o interpretezi? Atât de multe realizări, domnule Grey.

  — Iar cea mai mare dintre ele eşti tu, domnişoară Steele.

  — Aşadar, sunt a şaptesprezecea.

  El se încruntă, căci nu înţelege.

  — A şaptesprezecea?

  — Numărul de femei cu care ai… ăă… ai făcut sex.

  Colţurile gurii i se ridică – are o expresie neîncrezătoare.

  — Nu tocmai.

  — Păi, ai spus cincisprezece.

  Confuzia mea e vădită.

  — M-am referit la numărul femeilor care au ajuns în sala mea de jocuri. Am crezut că la asta te referi. Nu m-ai întrebat cu câte femei am făcut sex.

  — Oh!

  La naiba!. Sunt mai multe… Câte? Îl privesc cu gura căscată.

  — Vanilie?

  — Nu. Tu eşti singura mea cucerire de vanilie.

  Clatină din cap, continuând să-mi zâmbească. De ce i se pare amuzantă chestia asta? Şi eu de ce zâmbesc către el ca o idioată?

  — N-aş putea să-ţi dau un număr. Nu le-am trecut pe răboj.

  — Păi, totuşi, despre ce vorbim – zeci, sute… mii?

  Îl privesc cu ochii mari.

  — Zeci. Să rămânem la zeci, pentru numele Celui de Sus.

  — Toate supuse?

  — Da.

  — Şi nu mai rânji la mine, îl dojenesc eu pe un ton blând, încercând, dar nereuşind să-mi păstrez faţa serioasă.

  — Nu pot. Eşti ciudată.

  — Ciudată în sensul de stranie sau ciudat aşa, mai haioasă?

  — Câte puţin din amândouă.

  Îmi răspunde cu cuvintele mele.

  — Asta e o mare neruşinare din partea ta.

  Se apleacă spre mine şi mă sărută pe vârful nasului.

  — Asta o să te şocheze, Anastasia. Eşti gata?

  Încuviinţez din cap, cu ochii mari, cu acelaşi zâmbet tembel pe faţă.

  — Toate supusele de la antrenament, pe vremea când mă antrenam. Sunt locuri în şi în jurul Seattle-ului unde te poţi duce să exersezi. Să înveţi să faci ceea ce fac eu, spune el.

  Pe bune?

  — Oh, exclam.

  — Da. Am dat bani pentru sex, Anastasia.

  — Nu e un lucru cu care să te mândreşti, bâigui eu cu trufie.

  Şi ai avut dreptate… sunt profund şocată. Şi mă oftic că nu pot să te şochez şi eu.

  — Mi-ai purtat chiloţii.

  — Asta te-a şocat?

  — Da.

  Zeiţa mea intimă sare cu prăjina peste ştacheta înălţată la patru metri şaizeci.

  — N-ai avut chiloţii pe tine când ai mers să-i cunoşti pe părinţii mei.

  — Şi asta te-a şocat?

  — Da.

  Dumnezeule, ştacheta a fost înălţată la patru metri nouăzeci.

  — S-ar părea că nu pot să te şochez decât la capitolul chiloţi.

  — Mi-ai spus că eşti virgină. Ăsta-i cel mai mare şoc pe care l-am avut.

  — Da, faţa ta era o imagine sugestivă, un moment Kodak.

  Chicotesc.

  — M-ai lăsat să te bat cu cravaşa.

  — Şi asta te-a şocat?

  — Da.

  Rânjesc.

  — Păi, s-ar putea să te las s-o mai faci.

  — O, chiar sper asta, domnişoară Steele. În weekendul ăsta?

  — OK, accept eu sfioasă.

  — OK?

  — Da. O să merg iar în Camera Roşie a Durerii.

  — Faptul că-mi rosteşti numele?

  — Te şochează asta?

  — Faptul că-mi place mă şochează.

  — Christian.

  Rânjeşte.

  — Vreau să fac ceva mâine.

  Ochii îi strălucesc de entuziasm.

  — Ce?

  — O surpriză. Pentru tine.

  Are un glas blând. Ridic o sprânceană şi în acelaşi timp îmi înăbuş un căscat.

  — Te plictisesc, domnişoară Steele? mă întreabă pe un ton sarcastic.

  Se apleacă şi mă sărută tandru pe buze.

  — Dormi, îmi porunceşte el şi stinge lumina.

  Şi, în acest moment liniştit, în timp ce închid ochii, sleită şi mulţumită, mă gândesc că mă aflu în inima furtunii. Şi că, în ciuda tuturor lucrurilor pe care le-a spus şi a celor pe care nu le-a spus, nu cred că am fost vreodată atât de fericită.

  Capitolul 24

  Christian se află într-o cuşcă cu gratii de oţel. Îmbrăcat cu blugii lui sfâşiaţi, cu pieptul şi labele picioarelor goale, într-un mod de să-ţi lase gura apă, şi se uită intens la mine. Zâmbetul lui tainic e gravat pe faţa lui frumoasă, iar ochii au culoarea cenuşie a plumbului topit. Are în mâini un castron plin cu căpşuni. Se apropie cu graţie atletică de partea din faţă a cuştii, privindu-mă cu atenţie. Ia din castron o căpşună coaptă, şi mare şi scoate mâna printre gratii.

  — Mănânc-o! spune el pronunţând cu voluptate porunca.

  Încerc să mă apropii de el, dar sunt priponită, ţinută pe loc de o forţă nevăzută în jurul încheieturii. Dă-mi drumul!

  — Hai, mănâncă, spune el, afişându-şi deliciosul lui zâmbet pieziş.

  Trag şi trag… dă-mi drumul! Vreau să ţip şi să urlu, dar nu iese nici un sunet. Sunt mută. Se întinde ceva mai mult şi căpşuna ajunge între buzele mele.

  — Mănânc-o, Anastasia.

  Gura lui îmi rosteşte numele, zăbovind senzual asupra fiecărei silabe.

  Deschid gura şi muşc, cuşca dispare, iar mâinile mele rămân libere, întind mâna să-l ating, zbârlindu-i părul de pe piept cu degetele.

  — Anastasia.

  Nu. Gem.

  — Hai, iubito.

  Nu. Vreau să te ating.

  — Trezeşte-te.

  Nu. Te rog. Ochii mi se deschid involuntar, în treacăt, pentru o fracţiune de secundă. Sunt în pat şi cineva îşi freacă nasul de urechea mea.

  — Trezeşte-te, iubito, şopteşte el, iar efectul vocii lui dulci mi se împrăştie în vene precum caramelul topit.

  E Christian. Dumnezeule, e încă întuneric şi imaginile din vis persistă, deconcertante şi ademenitoare în capul meu.

  — Oh… nu, gem.

  Vreau iar la pieptul lui, înapoi în visul meu. De ce mă trezeşte? E miezul nopţii, sau cel puţin aşa mi se pare. Ce naiba! Oare vrea sex… acum?

  — E timpul să te trezeşti, iubito. Am să aprind lumina de pe noptieră.

  Are vocea liniştită.

  — Nu, gem eu.

  — Vreau să prind zorii zilei cu tine, spune el sărutându-mă pe faţă, pe pleoape, pe vârful nasului, pe gură – şi deschid ochii.

  Lumina de pe noptieră e aprinsă.

  — Bună dimineaţa, frumoaso, murmură.

  Gem, iar el zâmbeşte.

  — Nu prea eşti o persoană matinală, constată el.

  Mijesc prin lumina difuză şi-l văd pe Christian aplecat deasupra mea, zâmbind. Amuzat. Amuzat de mine. Îmbrăcat! În negru.

  — Am crezut că vrei sex, bâigui eu.

  — Anastasia, întotdeauna vreau să fac sex cu tine. Îmi încălzeşte inima să aflu că şi tu simţi la fel.

  Mă uit la el în timp ce ochii mi se obişnuiesc cu lumina şi văd că în continuare pare amuzat… slavă Cerului.

  — Bineînţeles că vreau, dar nu la o oră aşa de târzie.

  — Nu e târziu, e devreme. Hai, deşteptarea. Mergem afară. O să amânăm sexul pe altădată.

  — Dar aveam aşa un vis frumos, mă văicăresc eu.

  — Un vis despre ce? întreabă el cu răbdare.

  — Despre tine, zic şi roşesc.

  — Şi ce mai făceam de data asta?

  — Încercai să mă hrăneşti cu căpşuni.

  Buzele-i tresar într-o încercare de zâmbet.

  — Dr. Flynn s-ar putea să fie în elementul lui dacă ar auzi asta. Sus – îmbracă-te. Nu te mai obosi cu duşul, putem să facem asta mai târziu.

  Să facem!

  Mă ridic în capul oaselor, iar cearşaful mi se adună la mijloc, dezgolindu-mi trupul. Se ridică în picioare ca să-mi facă loc, cu ochii întunecaţi.

  — Ce oră e?

  — Cinci şi jumătate dimineaţa.

  — Parcă ar fi trei.

  — Nu avem aşa de mult timp. Te-am lăsat să dormi cât s-a putut de mult. Hai.

  — Nu pot să fac un duş?

  Oftează.

  — Dacă te duci la duş, o să vreau să vin cu tine şi ştii bine ce se va întâmpla apoi – momentul o să treacă. Haide.

  E entuziasmat. Ca un băieţel, radiază nerăbdare şi freamăt. Mă face să zâmbesc.

  — Ce facem?

  — E o surpriză. Ţi-am spus.

  Nu mă pot abţine să nu-i zâmbesc.

  — OK.

  Mă dau jos din pat şi-mi caut hainele. Bineînţeles că-s aranjate frumos pe fotoliul de lângă partea mea de pat. A lăsat acolo şi o pereche de boxeri – marca Ralph Lauren, nici nu se putea altfel. Mi-i trag pe mine, iar el îmi zâmbeşte larg. Hmm, încă un articol din lenjeria intimă a lui Christian Grey – un trofeu de adăugat la colecţie – Împreună cu maşina, BlackBerry-ul, Mac-ul, sacoul negru şi un set de ediţii princeps extrem de preţioase. Largheţea lui mă face să clatin din cap şi mă încrunt când o scenă din Tess îmi vine în mine: scena cu căpşunele. Îmi evocă visul. La naiba cu dr. Flynn – Freud ar fi avut o zi de glorie – şi pe urmă probabil că ar fi murit în încercarea de a-l înţelege pe domnul Vicios.

  — Acum că te-ai trezit, o să-ţi las un mic răgaz.

  Christian iese în living, iar eu mă duc la baie. Am şi eu necesităţi, ca tot omul, şi vreau să mă spăl rapid. Şapte minute mai târziu, mă aflu în living, spălată, pieptănată şi îmbrăcată în blugi, cămaşă şi chiloţii lui Christian. Christian ridică privirea de la masa mică unde-şi serveşte micul dejun. Micul dejun! Dumnezeule, la ora asta!

  — Mănâncă, spune el.

  Incredibil… visul meu. Mă uit la el cu gura căscată, gândindu-mă la voluptatea cu care pronunţă porunca, mişcându-şi limba aia pricepută.

  — Anastasia, spune el cu severitate, trezindu-mă din reverie.

  E mult prea devreme pentru mine. Cum rezolv situaţia asta?

  — O să beau nişte ceai. Pot să iau un croasant pentru mai târziu?

  Mă priveşte cu suspiciune, iar eu îi zâmbesc cu inocenţă.

  — Nu-mi strica plăcerea, Anastasia, mă avertizează el cu blândeţe.

  — O să mănânc mai târziu. Pe la şapte jumătate… e bine?

  — În regulă.

  Se uită către mine şi, pe bune, trebuie să mă concentrez din răsputeri să nu mă strâmb la el.

  — Îmi vin să-mi dau ochii peste cap către tine.

  — Păi, de ce nu, fa asta şi chiar că-mi faci ziua frumoasă, spune el cu asprime.

  Mă uit la tavan.

  — Păi, o bătaie la fund m-ar trezi, presupun.

  Îmi ţugui buzele într-o contemplare tăcută. Christian rămâne cu gura căscată.

  — Pe de altă parte, nu vreau ca tu să fii tot timpul încins şi tulburat. Climatul de-aici e şi-aşa îndeajuns de fierbinte.

  Ridic din umeri cu nonşalanţă. Christian închide gura şi se străduieşte din răsputeri să se arate nemulţumit, dar eşuează mizerabil. Văd cum umorul îi licăre undeva în spatele ochilor.

  — Ca întotdeauna, eşti o provocare, domnişoară Steele. Bea-ţi ceaiul.

  Observ eticheta Twinings şi, în sinea mea, inima-mi cântă. Vezi, îi pasă, ţine să-mi atragă atenţia Vocea interioară. Stau cu faţa la ea, delectându-mă cu frumuseţea lui. O să mă satur vreodată de bărbatul ăsta?

  Când să părăsim camera, Christian îmi aruncă o bluză de trening.

  — O să ai nevoie de asta.

  Mă uit la el nedumerită.

  — Crede-mă.

  Rânjeşte, se apleacă şi mă sărută iute pe buze, după care mă apucă de mână şi ieşim.

  Afară, în răcoarea zorilor, valetul îi întinde lui Christian un set de chei de la o maşină sport cu înfăţişare spectaculoasă şi având acoperiş din prelată. Ridic o sprânceană către Christian, care îmi zâmbeşte afectat.

  — Ştii, uneori mi se pare nemaipomenit să fiu eu, spune cu un zâmbet conspirativ, dar infatuat, pe care pur şi simplu nu-l pot imita.

  E absolut adorabil când e jucăuş şi fără griji. Îmi deschide portiera cu o plecăciune exagerată şi mă urc în maşină. E într-o dispoziţie atât de bună!

  — Unde mergem?

  — O să vezi.

  Zâmbeşte când pornim la drum şi o luăm pe Savannah Parkway. Programează GPS-ul, apasă un buton de pe volan şi începe o piesă clasică.

  — Ce-i asta? întreb în timp ce suntem asaltaţi de sunetul extrem de duios a o sută de viori.

  — E din La Traviata, o operă de Verdi.

  Of, Doamne… e minunată.

  — La Traviata? Am auzit de ea. Nu-mi amintesc unde. Ce înseamnă?

  Christian îmi aruncă o privire şi zâmbeşte cu afectare.

  — Păi, literal, „femeia rătăcită”. E inspirată din cartea lui Dumas fiul, Dama cu camelii.

  — Aha. Am citit-o.

  — Mă gândeam eu.

  — Curtezana condamnată.

  Mă foiesc jenată. Oare încearcă să-mi comunice ceva?

  — Hmm, e o poveste deprimantă, bâigui eu.

  — Prea deprimantă? Vrei să alegi ceva muzică? Asta e pe iPodul meu.

  Christian are din nou pe faţă zâmbetul lui tainic. Nu-i văd iPodul pe nicăieri. Atinge pe ecranul consolei dintre noi şi, iată, apare un playlist.

  — Tu alegi.

  Zâmbeşte şi ştiu că e o provocare.

  IPodul lui Christian Grey – asta trebuie să fie interesant. Derulez lista pe ecran şi găsesc melodia perfectă. Apăs pe „play”. Nu l-aş fi crezut fan al lui Britney. Ritmul techno, mixat special pentru club, ne ia cu asalt, iar Christian dă volumul mai încet. Poate că e prea devreme: Britney în piesa ei cea mai erotică.

  — Toxic”, ei? rânjeşte Christian.

  — Nu ştiu ce vrei să spui, zic eu, mimând inocenţa.

  Zeiţa mea intimă stă pe un podium, aşteptându-şi medalia de aur. A dat muzica mai încet. Victorie!

  — N-am copiat eu cântecul ăla pe iPodul meu, spune el pe un ton relaxat şi apasă pe acceleraţie, astfel încât mă pomenesc lipită de spătarul fotoliului în timp ce maşina goneşte pe autostradă.

  Ce? Ştie ce face, nemernicul. Cine l-a copiat? Iar eu sunt nevoită s-o ascult pe Britney iar şi iar. Cine… cine?

  Cântecul se încheie şi iPodul sare la un cântec trist cu Damien Rice. Cine? Cine? Mă uit afară pe geam şi simt că-mi fierbe stomacul. Cine?

  — Leila l-a copiat, răspunde el gândului meu nerostit.

  Cum naiba reuşeşte asta?

  — Leila?

  — O fostă, care a copiat cântecul pe iPod.

  Damien îşi cântă melodia pe fundal în timp ce eu rămân împietrită. O fostă… o fostă supusă? O fostă…

  — Una dintre cele cincisprezece? întreb.

  — Da.

  — Ce s-a întâmplat cu ea?

  — Am terminat.

  — De ce?

  O, Doamne, e prea devreme pentru genul ăsta de conversaţie. Dar pare relaxat, fericit chiar, şi, mai mult, vorbăreţ.

  — A vrut mai mult.

  Are o voce scăzută, introspectivă chiar, şi lasă propoziţia să umple spaţiul dintre noi.

  — Şi tu n-ai acceptat? întreb fără să mă gândesc.

  Fir-ar să fie, chiar vreau să ştiu?

  El clatină din cap.

  — N-am vrut niciodată mai mult, până te-am întâlnit pe tine. Tresar, de-a dreptul tulburată. Nu asta vreau? El vrea mai mult. Şi el vrea! Zeiţa mea intimă a coborât de pe podium cu un salt mortal pe spate şi acum face roata în jurul stadionului. Nu e vorba numit! despre mine.

  — Ce s-a întâmplat cu celelalte paisprezece? întreb.

  Dumnezeule, e dispus să vorbească – profită de ocazie.

  — Vrei o listă? Divorţate, decapitate, moarte?

  — Nu eşti Henric al VIII-lea.

  — OK. Fără vreo ordine anume, n-am avut relaţii pe termen lung decât cu patru femei, în afară de Elena.

  — Elena?

  — Pentru tine e doamna Robinson.

  Abia schiţează zâmbetul lui tainic.

  Elena! Mama mă-sii! întruchiparea răului are un nume, şi unde mai pui că are o sonoritate străină. Îmi vine în minte viziunea unei vampe splendide, cu pielea palidă, cu părul ca pana corbului şi buze rubinii, şi ştiu că e frumoasă. Nu trebuie să insist. Nu trebuie să insist.

  — Ce s-a întâmplat cu cele patru? întreb, ca să-mi abat gândurile.

  — Atât de curioasă, atât de însetată de informaţii, domnişoară Steele, mă dojeneşte el în joacă.

  — Serios, domnule „Când-îţi-vine-ciclul”?

  — Anastasia – un bărbat trebuie să ştie lucrurile astea.

  — Pe bune?

  — Eu, da.

  — De ce?

  — Pentru că nu vreau să rămâi gravidă.

  — Nici eu! Măcar câţiva ani de-acum încolo.

  Christian clipeşte, surprins, după care se relaxează vizibil. OK. Christian nu vrea copii. Acum sau niciodată. Sunt tulburată în urma accesului său neaşteptat şi fără precedent de candoare. Să fie de la dimineaţa timpurie? Ceva în apa din Georgia? Aerul din Georgia? Ce altceva mai vreau să ştiu? Carpe diem.

  — Deci, cu celelalte patru ce s-a întâmplat? întreb.

  — Una a cunoscut pe altcineva. Celelalte trei voiau… mai mult. Pe atunci nu îmi ardea de mai mult.

  — Şi celelalte? insist.

  Se uită la mine scurt şi clatină din cap.

  — Pur şi simplu, n-a mers.

  Oho, o mulţime de informaţii de procesat. Mă uit în oglinda laterală a maşinii şi remarc pata de roz şi acvamarin de pe cerul din spatele maşinii. Zorii ne urmăresc.

  — Unde mergem? întreb, nedumerită, privind în faţă la Interstate 95.

  Ne îndreptăm spre sud, asta e tot ce ştiu.

  — Un aerodrom.

  — Sper că nu ne întoarcem în Seattle?

  Tresar, alarmată. Nici măcar nu mi-am luat la revedere de la mama. Dumnezeule, mă aşteaptă la cină. Râde.

  — Nu, Anastasia, o să ne desfătăm cu a doua dintre distracţiile mele preferate.

  — A doua? îl întreb nedumerită.

  — Da. Pe prima, ţi-am spus-o de dimineaţă.

  Mă uit la profilul lui splendid, încruntându-mă şi scormonindu-mi creierul.

  — Să mă desfăt cu tine, domnişoară Steele. Asta trebuie să fie în fruntea listei. În orice fel pot să te am.

  Oh.

  — Ei bine, şi pe lista mea de priorităţi perverse şi distractive chestia asta e pe un loc fruntaş, bâigui eu roşind.

  — Încântat să aud asta, răspunde el sec.

  — Deci, cum e cu aerodromul?

  Îmi zâmbeşte şi-mi spune.

  — Planorism.

  Termenul parcă-mi sună cunoscut. L-a mai pomenit o dată.

  — Vom porni în urmărirea zorilor, Anastasia.

  Se întoarce şi îmi zâmbeşte larg în timp ce GPS-ul îl îndeamnă să facă la dreapta spre ceea ce pare a fi un complex industrial. Opreşte lângă o clădire mare şi albă cu un indicator pe care scrie ASOCIAŢIA DE PLANORISM BRUNSWICK.

  Planăm? O să zburăm cu planorul?

  Opreşte motorul maşinii.

  — Eşti pregătită pentru asta? întreabă el.

  — Cine pilotează, tu?

  — Da.

  — Da, te rog!

  N-am nici o ezitare. Zâmbeşte şi, aplecându-se, mă sărută.

  — Altă premieră, domnişoară Steele, spune în timp ce se dă jos din maşină.

  Premieră? Ce fel de premieră? Prima oară când pilotează un planor… Uau! Nu – a spus că a mai făcut-o. Mă relaxez. Ocoleşte maşina şi-mi deschide portiera. Cerul s-a preschimbat într-un opal subtil, licărind şi strălucind discret din spatele unor nori care par desenaţi de copii. Zorii sunt deasupra noastră.

  Luându-mă de mână, Christian mă duce pe o pistă unde sunt parcate mai multe avioane. Lângă ele ne aşteaptă un bărbat ras în cap şi cu o privire dură, însoţit de Taylor.

  Taylor! Oare Christian nu pleacă nicăieri fără omul ăsta? îi zâmbesc radios, iar el îmi răspunde cu un zâmbet amabil.

  — Domnule Grey, dânsul este pilotul dumneavoastră de remorcare, domnul Mark Benson, spune Taylor.

  Christian şi Benson îşi strâng mâinile şi încep o conversaţie ce pare foarte tehnică, despre viteza şi direcţia vântului, şi altele asemenea.

  — Salut, Taylor, murmur eu sfioasă.

  — Domnişoară Steele. Mă salută cu o mişcare a capului, iar eu mă încrunt. Ana, se corectează el. În ultimele zile, a fost un adevărat coşmar. Mă bucur că ne aflăm aici, îmi destăinuie el pe un ton conspirativ.

  Oh, asta e chiar o veste! De ce? Cu siguranţă că nu din cauza mea! Joia revelaţiilor! Trebuie să fie ceva în apa din Savannah care-i face pe bărbaţii ăştia să devină ceva mai deschişi.

  — Anastasia, mă cheamă Christian. Vino.

  Îmi întinde mâna.

  — Ne vedem mai târziu.

  Îi zâmbesc lui Taylor care, după ce mă salută scurt, se întoarce în parcare.

  — Domnule Benson, ea e iubita mea, Anastasia Steele.

  — Încântat să vă cunosc, murmur eu în timp ce ne strângem mâinile.

  Benson îmi adresează un zâmbet năucitor.

  — Asemenea, spune el şi îmi dau seama după accent că e britanic.

  Luându-l pe Christian de mână, simt în pântec cum îmi creşte senzaţia de excitare. Uau… zbor cu planorul! Îl urmăm pe Mark Benson către pistă. El şi Christian poartă o conversaţie tehnică. Prind şi eu esenţa. Vom zbura cu un Blanik L-23, care se pare că e mai bun decât L-13, deşi disputa nu e tranşată definitiv. Benson va zbura cu un Piper Pawnee. De cinci ani pilotează avioane de tracţiune. Toate astea nu înseamnă nimic pentru mine, dar e o plăcere să te uiţi la Christian, care e atât de animat şi de în elementul lui.

  Avionul propriu-zis e lung şi vopsit în alb cu dungi oranj. Are o carlingă mică, cu două locuri, una în faţa celeilalte. Este ataşată cu un cablu lung şi alb de un avion mic, convenţional, cu o singură elice. Benson deschide cupola transparentă şi mare a Perspex-ului, care încadrează carlinga, ceea ce ne permite să ne urcăm.

  — Mai întâi, trebuie să vă prindeţi paraşuta.

  Paraşuta!

  — Lasă că mă ocup eu de asta, îl întrerupe Christian şi ia harnaşamentul de la Benson, care îi zâmbeşte ascultător.

  — O să aduc nişte balast, zice Benson şi se duce la avion.

  — Îţi cam place să mă legi de tot felul de lucruri, observ eu sec.

  — Domnişoară Steele, habar n-ai. Uite, pune-ţi harnaşamentul ăsta.

  Fac cum mi se spune, sprijinindu-mă cu o mână de umărul Iul. Christian îşi rigidizează un pic postura, fără să se mişte. De îndată ce îmi vâr picioarele în bucle, îmi ridică paraşuta sus şi îmi bagă mâinile printre curelele de la umeri. Cu îndemânare, strânge harnaşamentul şi întinde toate curelele.

  — Aşa, e bine, spune el cu blândeţe, dar ochii în scânteiază. Mal ai legătura pentru păr de ieri?

  Încuviinţez din cap.

  — Vrei să-mi prind părul?

  — Da.

  Mă conformez rapid solicitării lui.

  — Gata, poţi să urci, îmi ordonă Christian.

  E în continuare la fel de autoritar. Dau să mă urc pe locul din spate.

  — Nu, în faţă. Pilotul stă în spate.

  — Dar o să poţi vedea?

  — Fără probleme, zice rânjind.

  Nu cred că l-am văzut vreodată atât de fericit – autoritar, dar fericit. Mă urc în avion, aşezându-mă în fotoliul din piele. E surprinzător de confortabil. Christian se apleacă, îmi trage harnaşamentul peste umeri, scoate dintre picioarele mele cureaua inferioară şi o prinde cu catarama care-mi stă pe burtă. Strânge bine toate celelalte curele.

  — Hmm, de două ori în aceeaşi dimineaţă, sunt un bărbat norocos, îmi şopteşte el şi mă sărută repede. N-o să dureze mult – douăzeci, maxim treizeci de minute. Curenţii termici nu sunt grozavi în perioada asta a dimineţii, dar la ora asta acolo sus e absolut uluitor. Sper că nu eşti neliniştită.

  — Sunt nerăbdătoare, zic şi zâmbesc din toată inima.

  De unde-mi vine rânjetul ăsta ridicol? De fapt, o parte din mine e îngrozită. Zeiţa mea intimă s-a pitit sub o pătură în spatele canapelei.

  — Bun, zice el zâmbindu-mi şi mângâindu-mi faţa, după care dispare.

  Aud şi simt nişte mişcări în timp ce se urcă în spatele meu. Bineînţeles că m-a prins în hamuri atât de strâns, încât nu mă pot mişca să-l văd… tipic! Suntem la foarte mică înălţime deasupra solului. În faţa mea e un tablou cu cadrane, pârghii şi o manetă. Nu mă ating de nimic.

  Mark Benson apare cu un zâmbet optimist şi-mi controlează curelele, după care verifică podeaua carlingii. Cred că acolo e balastul.

  — Da, e în regulă. Prima oară? mă întreabă.

  Sunt bucuroasă că n-am mâncat nimic. Sunt mai mult decât agitată şi nu cred că stomacul meu ar fi suportat prea bine mâncarea, agitaţia şi decolarea. Încă o dată, mă încredinţez mâinilor pricepute ale acestui bărbat frumos. Mark închide capacul carlingii, se duce la avionul din faţă şi se urcă în el.

  Elicea avionului Piper porneşte, iar stomacul meu se revoltă. Dumnezeule… chiar fac asta. Mark Benson rulează lent pe pista de decolare şi, când cablul preia efortul, resimţim şocul pornirii de pe loc. Am plecat. Aud un schimb de interpelări în staţia radio din spate. Cred că Mark vorbeşte cu turnul de control – dar nu-mi dau seama ce spune. Prindem şi noi viteză odată cu Piperul. Aeroplanul se hurducăie şi în faţa noastră avionul monomotor încă n-a părăsit solul. Doamne, vom reuşi să ne ridicăm? Şi deodată stomacul îmi dispare din gât şi cade liber prin corpul meu până la sol – suntem în aer.

  — Am decolat, iubito! strigă Christian din spatele meu.

  — Şi suntem doar noi doi în carlingă.

  Nu aud decât şuieratul vântului care bate în jur şi huruitul îndepărtat al motorului Piper-ului.

  Mă ţin atât de strâns de marginea scaunului, încât mi s-au albit degetele. Ne îndreptăm spre vest, înspre interiorul continentului, departe de soarele care răsare, câştigăm înălţime şi trecem peste câmpii, păduri, case şi Interstate 95.

  Maaamă! E absolut uluitor, doar cerul e deasupra noastră. Lumina este extraordinară, difuză şi cu o nuanţă caldă, şi-mi amintesc cum José trăncănea despre „ora magică”, acel moment al zilei pe care fotografii îl adoră – ăsta e… imediat după zori, iar eu trăiesc acest moment împreună cu Christian.

  Brusc, îmi amintesc de expoziţia lui José. Hmm. Trebuie să-i spun lui Christian. Mă întreb în treacăt cum o să reacţioneze. Dar amân grija asta pentru mai târziu, în clipa asta vreau să mă bucur de zbor. Crescând altitudinea, îmi pocnesc urechile, iar solul rămâne tot mai jos. E atât de paşnic totul. Înţeleg pe deplin de ce-i place aici, sus. Departe de BlackBerry şi de toate presiunile de la locul de muncă.

  Staţia radio se trezeşte la viaţă, iar Mark ne aminteşte că ne aflăm la nouă sute de metri. Dumnezeule, mi se pare mult. Mă uit în jos, la sol, şi observ că nu mai pot să disting clar nimic.

  — Decuplare, spune Christian în staţie şi deodată Piper-ul dispare şi, simultan, încetează şi senzaţia că suntem tractaţi. Plutim, plutim deasupra Georgiei.

  Doamne, Dumnezeule – ce emoţionant e! Aeroplanul se înclină şi se întoarce când aripa se lasă în jos, iar noi ne îndreptăm în spirală către soare. Icar. Asta e. Zbor aproape de soare, dar el e cu mine şi mă călăuzeşte. Înţelegerea acestui fapt mă face să tresar surprinsă. Plutim în spirală şi panorama în lumina acestei dimineţi este spectaculoasă.

  — Ţine-te bine! strigă el şi plonjăm din nou – doar că de data asta nu se mai opreşte.

  Deodată, sunt cu capul în jos, privind la sol prin acoperişul transparent al carlingii.

  Ţip zgomotos, braţele se despart de corp cu un gest automat, şi mă sprijin cu palmele răşchirate pe Perspex ca să nu cad. Îl aud râzând. Ticălosul! Dar bucuria lui e molipsitoare, astfel că încep să râd şi eu în timp ce el îndreaptă planorul.

  — Mă bucur că n-am mâncat nimic! strig către el.

  — Da, privind retrospectiv lucrurile, e bine că n-ai mâncat, pentru că am s-o fac din nou.

  Înclină planorul încă o dată până când ajungem cu capul în jos. De data asta, fiind pregătită, mă agăţ de harnaşament, dar oricum rânjesc şi chicotesc prosteşte. Aduce din nou planorul în poziţia normală.

  — Frumos, nu-i aşa? strigă el.

  — Da.

  Zburăm, planând maiestuos prin aer, ascultând vântul şi liniştea, în lumina dimineţii. Cine ar putea să ceară mai mult?

  — Vezi joystickul din faţa ta? strigă el din nou.

  Mă uit la mânerul care se înalţă între picioarele mele. Oh, nu, unde vrea să ajungă cu asta?

  — Ţine-te de el.

  Of, drace! O să mă facă să pilotez planorul. Nu!

  — Haide, Anastasia. Apucă-l, mă îndeamnă el mai vehement.

  Cu timiditate, îl apuc şi simt înclinarea şi devierea a ceea ce presupun că sunt cârma şi aripioarele sau cum naiba s-o fi numind ceea ce ţine chestia asta în aer.

  — Ţine-te bine… ţine-o stabilă. Vezi cadranul din mijloc, din faţa ta? Menţine acul exact la centru.

  Îmi simt inima în gură. Incredibil! Pilotez un planor… Plutesc în înalt.

  — Bravo! zice Christian, părând încântat.

  — Sunt uluită că m-ai lăsat să preiau controlul, strig.

  — Ai fi uimită de ceea ce te-aş lăsa să faci, domnişoară Steele.

  Am preluat din nou controlul.

  Simt cum joystickul se mişcă brusc şi îi dau drumul în timp ce coborâm în spirală câţiva metri, iar urechile încep să-mi pocnească din nou. Solul se apropie de noi şi am senzaţia că s-ar putea să ne prăbuşim în scurt timp. Doamne, e înfricoşător.

  — BMA, aici e BGN Papa Three Alpha, intrăm pe pista şapte din stânga, în direcţia vântului, spre iarbă, BMA.

  Christian vorbeşte pe tonul lui autoritar obişnuit. Turnul transmite ceva drept răspuns prin radio, dar nu se înţelege ce spune. Plutim din nou într-un cerc larg, apropiindu-ne de sol. Văd aeroportul, pistele de aterizare şi zburăm iar peste Interstate 95.

  — Ţine-te bine, iubito. Poate să se lase cu zdruncinături.

  După încă un cerc, ne cufundăm şi dintr-odată ne aflăm pe sol cu o bufnitură scurtă, gonind pe iarbă – Dumnezeule! Îmi clănţănesc dinţii în timp ce ne hurducăim pe sol cu o viteză alarmantă, până când în sfârşit ne oprim. Planorul se leagănă, apoi se lasă pe partea dreaptă. Trag adânc aer în plămâni în timp ce Christian se apleacă şi deschide capacul carlingii, după care se dă jos şi începe să se întindă.

  — Cum a fost? întreabă el, cu ochii de un cenuşiu-argintiu strălucitor şi ameţitor.

  Se apleacă pentru a-mi desface cataramele.

  — A fost extraordinar. Mulţumesc, şoptesc eu.

  — A fost mai mult? întreabă, cu o voce în care se întrezăreşte speranţa.

  — Mult mai mult, murmur, iar el zâmbeşte larg.

  — Haide.

  Îmi întinde mâna, iar eu mă dau jos din carlingă.

  De îndată ce cobor, mai ia în braţe şi mă lipeşte de corpul lui. Într-o clipită, mâna lui ajunge în părul meu, trăgând uşor de el în aşa fel încât îmi lasă capul pe spate. Mă sărută, îndelung, cu forţă şi cu pasiune, vârându-şi limba în gura mea. Respiraţia i se înteţeşte, ardoarea lui… Doamne – sexul lui… suntem pe un câmp. Dar nu-mi pasă. Îmi încleştez mâinile în părul lui, ancorându-l de mine. Îl vreau, aici, acum, pe pământ. Se rupe din îmbrăţişare şi se uită în jos la mine, ochii lui fiind acum întunecaţi şi luminoşi în lumina dimineţii, plini de o senzualitate brută şi arogantă. Uau! îmi taie respiraţia.

  — Micul dejun, şopteşte el, făcând să sune cuvintele delicios de erotic.

  Cum reuşeşte să facă nişte banalităţi precum bacon cu ouă să sune precum fructul oprit? E o abilitate extraordinară. Se întoarce, mă prinde de mână şi ne îndreptăm spre maşină.

  — Şi planorul?

  — Cineva o să se ocupe şi de ăla, spune el nepăsător. Acum mergem să mâncăm.

  Tonul lui e lipsit de echivoc.

  Mâncare! Vorbeşte despre mâncare, când, de fapt, nu-l vreau decât pe el.

  — Hai, zice zâmbind.

  Nu l-am văzut niciodată ca acum, şi e o bucurie să-l priveşti. Merg lângă el, mână în mână, cu un rânjet stupid şi caraghios lipit pe faţă. Îmi aminteşte de ziua petrecută cu Ray la Disneyland, când aveam zece ani A fost o zi perfectă, iar ziua aceasta se anunţă cu siguranţă că va lila fel.

  Înapoi în maşină, pe drumul de întoarcere spre Savannah, pe Interstate 95, alarma telefonului se declanşează. A, da… pilula.

  — Ce-a fost asta? întrebă Christian curios, uitându-se la mine.

  Scotocesc prin geantă după pachet.

  — Alarma pentru pilulă, bâigui eu în timp ce roşeaţa îmi cuprinde obrajii.

  Buzele i se curbează într-un zâmbet.

  — Bun, bravo. Urăsc prezervativele.

  Roşesc şi mai tare. Are acelaşi aer de superioritate ca de fiecare dată.

  — Îmi place că m-ai prezentat lui Mark ca iubita ta, murmur.

  — Păi, nu asta eşti? zice, ridicând o sprânceană.

  — Asta sunt? Credeam că vrei o supusă.

  — Aşa am vrut, Anastasia, şi vreau în continuare. Dar ţi-am spus, vreau şi mai mult.

  O, Domne! Trece printr-o schimbare şi speranţa mă cuprinde, lăsându-mă cu sufletul la gură.

  — Sunt foarte fericită că vrei mai mult, şoptesc eu.

  — Ţelul nostru este să oferim plăcere, domnişoară Steele.

  Zâmbeşte afectat când oprim la International Housc of Pancakes14.

  — IHOP!

  Îi zâmbesc lui Christian şi nu-mi vine să cred. Cine ar fi crezut…? Christian Grey la IHOP.

  E 8.30 dimineaţa, dar în restaurant e linişte. Miroase a aluat dulce, mâncare prăjită şi a dezinfectant. Mmm… nu e o aromă aşa de ispititoare. Christian mă duce la un separeu.

  — Nu mi te-aş fi imaginat niciodată aici, spun în timp ce ne aşezăm.

  — Tata ne ducea la o chestie din asta ori de câte ori mama era plecată la câte o conferinţă medicală. Era secretul nostru.

  Îmi zâmbeşte, cu ochii dansând, apoi ia un meniu, trecându-şi o mână prin părul răvăşit.

  — Ştiu ce vreau, zice el cu o voce scăzută şi răguşită.

  Ridic privirea la el şi văd că se uită la mine în felul acela care-mi contractă toţi muşchii din pântec şi-mi taie respiraţia, cu ochii lui întunecaţi şi pârjolitori. Dumnezeule mare! Mă uit la el şi sângele-mi cântă prin vene, răspunzând chemării lui.

  — Vreau ce vrei şi tu, îi răspund în şoaptă.

  El trage aer cu forţă în piept.

  — Aici? întreabă el sugestiv, ridicând o sprânceană la mine, zâmbind vicios, cu vârful limbii prins între dinţi.

  O, Doamne… sex în IHOP. Expresia i se schimbă, devenind mai întunecată.

  — Nu-ţi mai muşca buza, îmi ordonă el. Nu aici, nu acum.

  Privirea i se înăspreşte momentan şi, pentru o clipă, arată delicios de ameninţător.

  — Numai pentru că nu pot să te am aici, nu mă ispiti.

  — Bună, mă numesc Leandra. Cu ce vă pot servi… ăă… oameni buni… ăă… azi, în dimineaţa asta…?

  Vocea îi şovăie şi nu-şi mai găseşte cuvintele în momentul în care îl vede în toată splendoarea pe domnul Făt-Frumos aflat vizavi de mine. Se face stacojie la faţă şi un dram de compasiune îmi înfloreşte nepoftit în conştiinţă, pentru că şi asupra mea are încă acelaşi efect. Prezenţa ei îmi permite să scap pentru scurt timp de căutătura lui senzuală.

  — Anastasia? mă îndeamnă el, ignorând-o, şi nu cred că altcineva ar putea să-mi încarce numele de atâta senzualitate cum a făcut el în acel moment.

  Înghit în sec, rugându-mă să nu mă înroşesc la fel de tare ca Leandra.

  — Ţi-am zis, o să iau ce iei şi tu.

  Vorbesc încet, iar se uită la mine cu ochi flămânzi. Dumnezeule, zeiţa mea intimă e pe cale să leşine. Sunt pregătită pentru jocul ăsta?

  Leandra se uită când la mine, când la el. Practic, faţa ei are aceeaşi culoare ca şi părul ei roşu şi lucios.

  — Să vă mai las un minut să vă hotărâţi?

  — Nu, ştim ce vrem.

  Gura lui Christian tresare într-un zâmbet mic şi sexy.

  — Vrem două porţii de clătite cu sirop de arţar şi bacon separat, două pahare de suc de portocale, o cafea neagră cu lapte şi un ceai English Breakfast, dacă aveţi, comandă Christian, fără să-şi ia privirea de la mine.

  — Va mulţumesc, domnule. Asta e tot? şopteşte Leandra, uitându-se oriunde, numai la noi, nu.

  Amândoi ne întoarcem şi ne uităm lung la ea, iar Leandra se înroşeşte din nou şi îşi ia tălpăşiţa de acolo.

  — Ştii, nu prea e corect.

  Mă uit în jos la tăblia mesei, trasând pe ea un model cu degetul arătător, în încercarea de a părea nonşalantă.

  — Ce nu e corect?

  — Felul cum dezarmezi oamenii. Femeile. Pe mine.

  — Te dezarmez eu pe tine?

  — Tot timpul, pufnesc eu.

  — E vorba doar despre înfăţişarea fizică, Anastasia, spune el cu blândeţe.

  — Nu, Christian, e vorba de mult mai mult.

  Fruntea i se încreţeşte.

  — Mă dezarmezi total, domnişoară Steele. Inocenţa ta. Spulberă toate prostiile.

  — De-aia te-ai răzgândit?

  — M-am răzgândit?

  — Da – în privinţa… ăă… noastră.

  Îşi mângâie bărbia gânditor cu degetele lui lungi şi pricepute.

  — Nu cred că m-am răzgândit în adevăratul sens al cuvântului. Doar că trebuie să ne redefinim parametrii, să ne redesenăm liniile de front, dacă vrei. Putem face să funcţioneze asta, sunt sigur. Vreau ca tu să fii supusa mea în sala de jocuri. În afară de asta… ei bine, cred că totul se poate discuta. Alea sunt exigenţele mele, domnişoară Steele. Ce ai de spus în privinţa asta?

  — Deci, o să pot să dorm cu tine? În patul tău?

  — Asta vrei?

  — Da.

  — Atunci, sunt de acord. Şi-apoi, dorm foarte bine când te afli în patul meu. Habar n-am avut.

  Îşi încreţeşte fruntea în timp ce vocea îi scade în intensitate.

  — M-am temut c-o să mă părăseşti dacă n-o să fiu de acord cu toate astea, şoptesc eu.

  — Nu plec nicăieri, Anastasia. Şi-apoi…

  Fraza rămâne neterminată şi, după ce se gândeşte un timp, adaugă:

  — Urmăm sfatul tău, definiţia ta: compromisul. Aşa mi-ai scris într-un e-mail. Şi, până acum, funcţionează pentru mine.

  — Îmi place la nebunie că vrei mai mult, murmur eu sfioasă.

  — Ştiu.

  — De unde ştii?

  — Crede-mă. Ştiu.

  Îmi zâmbeşte afectat. Ascunde ceva. Ce?

  În clipa aceea, Leandra soseşte cu micul nostru dejun şi conversaţia noastră încetează. Stomacul îmi forfoteşte, amintindu-mi cât de înfometată sunt. Christian priveşte cu un aer enervant de aprobator cum devorez tot ce am în farfurie.

  — Pot să-ţi fac cinste? îl întreb pe Christian.

  — Cum?

  — Să plătesc eu masa asta.

  Christian pufneşte dispreţuitor.

  — Nu cred.

  — Te rog. Vreau eu.

  Se încruntă la mine.

  — Tu chiar vrei să mă emasculezi complet?

  — Ăsta e probabil singurul loc unde-o să fiu în stare să plătesc.

  — Anastasia, apreciez că te-ai gândit la asta. Chiar apreciez. Dar, nu.

  Îmi ţugui buzele.

  — Să nu te-ncrunţi, mă ameninţă el, ochii scânteindu-i ameninţător.

  Bineînţeles că nu mă întreabă de adresa mamei mele. O ştie deja, ca un adevărat hărţuitor ce e. Când parchează în faţa casei, nu mai comentez. Ce rost ar avea?

  — Vrei să intri? întreb cu sfială.

  — Am de lucru, Anastasia, dar o să mă întorc diseară. La ce oră?

  Ignor junghiul nepoftit de dezamăgire. De ce vreau să petrec fiecare minut cu acest zeu al sexului ahtiat după control? A, da, m-am îndrăgostit de el, iar el poate să-şi ia zborul.

  — Mulţumesc… pentru mai mult.

  — Plăcerea e de partea mea, Anastasia.

  Mă sărută, iar eu inhalez mirosul sexy de Christian.

  — Ne vedem mai târziu.

  — Încearcă să mă opreşti, şopteşte el.

  Îi fac cu mâna în timp ce pleacă cu maşina în soarele Georgiei. Încă-i mai port bluza de trening şi chiloţii şi mi-e prea cald.

  În bucătărie, maică-mea cade pradă unei teribile tulburări. Nu i se întâmplă în fiecare zi să fie gazda unui multimiliardar, iar asta o stresează de-a binelea.

  — Cum îţi e, iubito? întreabă ea, iar eu roşesc pentru că îmi dau seama că ştie ce am făcut noaptea trecută.

  — Sunt bine. Christian m-a dus la planorism în dimineaţa asta.

  Sper ca noua informaţie să-i distragă atenţia.

  — La planorism? Adică într-un avion mic, fără motor? Genul ăla de planorism?

  Încuviinţez cu o mişcare a capului.

  — Uau!

  Rămâne fără grai – un concept nou pentru mama mea. Se uită la mine cu gura căscată, dar în cele din urmă îşi revine şi-şi reia interogatoriul.

  — Cum a fost noaptea trecută? Aţi vorbit?

  Dumnezeule! Mă fac stacojie la faţă.

  — Am vorbit – noaptea trecută şi azi. E mai bine.

  — Bun.

  Îşi îndreaptă atenţia înapoi la cele patru cărţi de bucate pe care le-a deschis pe masa din bucătărie.

  — Mamă… dacă vrei, gătesc eu pentru seara asta.

  — E drăguţ din partea ta, iubito, dar lasă că vreau eu să fac asta.

  — În regulă.

  Fac o grimasă, ştiind prea bine că, la mama, gătitul e o chestiune de noroc. Poate că a devenit mai pricepută de când s-a mutat în Savannah cu Bob. Era o vreme când n-aş fi pedepsit pe nimeni să mănânce ce gătea ea… nici măcar pe – pe cine urăsc eu? A, da – doamna Robinson – Elena. Mă rog, poate că pe ea. Oare-am s-o întâlnesc vreodată pe blestemata asta de femeie?

  Decid să-i trimit un „mulţumesc” rapid lui Christian.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Planorismul prin opoziţie cu provocarea durerii

  Data: 2 iunie 2011, 10.20 EST

  Către: Christian Grey

  Uneori, chiar că ştii cum să faci o fată să se simtă minunat.

  Mulţumesc.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Planorism versus provocarea durerii

  Data: 2 iunie 2011, 10.24 EST

  Către: Anastasia Steele

  Prefer oricare dintre cele menţionate mai sus sforăitului tău. Şi eu m-am simţit bine.

  Dar, când sunt cu tine, întotdeauna mă simt aşa.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: SFORĂIT

  Data: 2 iunie 2011, 10.26 EST

  Către: Christian Grey

  EU NU SFORĂI. Şi, dacă sforăi, nu e prea elegant din partea ta să-mi scoţi ochii pentru asta.

  Nu eşti un gentleman, domnule Grey! Şi, pe deasupra, te mai afli şi în Deep South15!

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: Somnilocvie

  Data: 2 iunie 2011, 10.28 EST

  Către: Anastasia Steele

  N-am susţinut niciodată că aş fi un gentleman, Anastasia, şi cred că ţi-am demonstrat acest aspect în numeroase ocazii. Nu mă intimidează majusculele tale ŢIPĂTOARE. Dar am să-ţi mărturisesc o minciună nevinovată: nu – nu sforăi, dar vorbeşti. Şi e fascinant.

  Ce s-a întâmplat cu sărutul meu?

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Fir-ar! Ştiu că vorbesc în somn. Kate mi-a spus-o de mai multe ori. Ce naiba oi fi spus? Oh, nu.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Spune tot

  Data: 2 iunie 2011, 10.32 EST

  Către: Christian Grey

  Eşti un mojic şi un bădăran – în mod cert, nu un gentleman.

  Aşadar, ce-am spus? Nu mai primeşti nici un sărut până nu spui tot!

  De la: Christian Grey

  Subiect: Frumoasa adormită şi vorbăreaţă

  Data: 2 iunie 2011, 10.35 EST

  Către: Anastasia Steele

  Ar fi total neelegant din partea mea să-ţi spun şi deja am fost muştruluit pentru asta.

  Dar, dacă eşti cuminte şi te porţi frumos, s-ar putea să-ţi spun în seara asta. Acum chiar că trebuie să intru într-o şedinţă.

  Pe mai târziu, iubi.

  Christian Grey

  CEO, Mojic & Bădăran, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Foarte bine! O să păstrez tăcerea până diseară. Fac spume. Dumnezeule! Dacă i-am spus în somn că-l urăsc sau, şi mai râu, că-l iubesc! Of, sper că nu. Nu sunt încă pregătită să-i spun asta şi sunt sigură că nici el nu e pregătit să audă, dac-o vrea să audă vreodată. Mă uit urât la computer şi decid că, indiferent de ce-o găti mama, o să fac pâine ca să-mi rezolv frustrările în timp ce frământ coca.

  Mama s-a hotărât pentru gazpacho şi cotlete marinate în ulei de măsline, usturoi şi lămâie. Lui Christian îi place carnea şi e simplu de preparat. Bob s-a oferit să se ocupe de grătar. Care-i treaba cu bărbaţii şi focul? Mă gândesc la asta în timp ce umblu după mama prin supermarket cu căruciorul pentru cumpărături.

  În timp ce ne uităm în vitrina cu carne crudă, îmi sună telefonul. Mă grăbesc să răspund, crezând că e Christian. Nu recunosc numărul.

  — Alo? răspund cu sufletul la gură.

  — Anastasia Steele?

  — Da.

  — Elizabeth Morgan, de la SIP, la telefon.

  — A… bună.

  — Te-am sunat ca să-ţi ofer postul de asistent al domnului Jack Hyde. Am dori să începi de luni.

  — Uau! E grozav. Va mulţumesc!

  — Ştii detaliile legate de salariu?

  — Da. Da… este – adică, accept oferta dumneavoastră. Mi-ar plăcea să vin să lucrez la dumneavoastră.

  — Excelent. Atunci, ne vedem luni, la 8.30?

  — E perfect. La revedere. Şi vă mulţumesc.

  Zâmbesc cu gura până la urechi către mama.

  — Ai primit un job?

  Dau din cap plină de veselie, iar ea ţipă fericită şi mă ia în braţe în mijlocul supermarketului Publix.

  — Felicitări, draga mea! Trebuie să cumpărăm nişte şampanie!

  Bate din palme şi ţopăie de bucurie. Are patruzeci şi doi de ani sau doisprezece?

  Mă uit la telefon şi mă încrunt, pentru că văd un apel pierdut de la Christian. Niciodată nu-mi telefonează el. Îl sun de îndată.

  — Anastasia, răspunde el imediat.

  — Bună, murmur eu cu sfială.

  — Trebuie să mă întorc la Seattle. A apărut o problemă. Sunt în drum spre Hilton Head acum. Te rog să-i transmiţi mamei tale scuzele mele – n-am cum să ajung la cină.

  Pare foarte formal.

  — Sper că nu e nimic grav.

  — Am o situaţie de care trebuie să mă ocup. Ne vedem mâine. O să-l trimit pe Taylor să te ia de la aeroport, dacă nu pot să vin eu însumi.

  Vorbeşte cu răceală. Supărat chiar. Dar, pentru prima oară, nu îmi închipui imediat că e vorba despre mine.

  — OK. Sper să rezolvi situaţia aia. Drum bun.

  — Şi tu, iubito, murmură el şi, cu vorbele astea, Christian al meu s-a întors.

  Apoi încheie convorbirea.

  Oh, nu. Ultima „situaţie” pe care a avut-o a fost legată de virginitatea mea. Dumnezeule, sper că nu e nimic de genul ăsta. Mă uit la mama mea. Bucuria ei de mai devreme s-a transformat în îngrijorare.

  — Christian era. A trebuit să plece la Seattle. Îşi cere scuze.

  — Oh! Ce păcat, draga mea. Dar asta nu înseamnă că nu putem să facem totuşi grătarul ăla şi acum avem şi ceva de sărbătorit – noua ta slujbă! Trebuie să-mi vorbeşti despre asta.

  E după-amiaza târziu şi mama şi cu mine stăm întinse lângă piscină. Mama s-a relaxat până la punctul la care stă literalmente la orizontală, acum că domnul Megadolari nu mai vine la cină. În timp ce mă prăjesc la soare, în încercarea de a-mi mai atenua paloarea tenului, mă gândesc la seara de ieri şi la micul-dejun de azi. Mă gândesc la Christian şi rânjetul meu ridicol refuză să dispară. Mi se tot aşterne pe faţă, nepoftit şi deconcertant, când îmi amintesc diferitele noastre conversaţii şi ceea ce am făcut… ceea ce a făcut.

  În atitudinea lui Christian pare să se fi produs o schimbare majoră. O neagă, dar recunoaşte că se străduieşte pentru mai mult. Ce să se fi schimbat? Ce s-a modificat de când mi-a trimis acel e-mail lung şi de când l-am văzut ieri? Ce a făcut? Mă ridic brusc în capul oaselor, mai-mai să-mi vărs apa minerală. A luat cina cu… ea. Cu Elena.

  La dracu!

  Când îmi dau seama, simt că mă furnică pielea capului. I-o fi spus aia ceva? Ehe… ce bine era ca eu să fi fost o muscă pe perete în timp ce luau cina. Aş fi aterizat în supa ei sau în paharul cu vin şi-aş fi sufocat-o.

  — Ce-ai păţit, Ana, iubito? întreabă mama, trezită din amorţeală.

  — Am şi eu un moment aiurea, mamă. Cât e ceasul?

  — Cam şase şi jumătate, dragă.

  Hmm… Înseamnă că n-a aterizat încă. Oare pot să-l întreb? E bine să-l întreb? Sau poate că ea n-are nici o legătură cu asta. Sper din toată inima să n-aibă. Ce am spus oare în somn? La naiba!. Vreo remarcă imprudentă în timp ce îl visam pe el, bag mâna în foc. Orice-ar fi sau a fost, sper ca schimbarea aceea importantă să vină de la el, nu datorită ei.

  Căldura asta blestemată mă topeşte. Trebuie să mă arunc din nou în piscină.

  În timp ce mă pregătesc de culcare, dau drumul la computer. N-am mai primit nici o veste de la Christian. Nici măcar vreun mesaj c-ar fi ajuns cu bine.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Sosit cu bine?

  Data: 2 iunie 2011, 22.32 EST

  Către: Christian Grey

  Dragă Sir, Te rog, dă-mi de veste că ai ajuns cu bine. Încep să-mi fac griji. Mă gândesc la tine.

  A ta, Ana

  Trei minute mai târziu, aud „ping”-ul de la e-mail.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Scuze

  Data: 2 iunie 2011, 19.36

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Am ajuns cu bine şi te rog să mă scuzi că nu ţi-am dat de ştire. Nu vreau să-ţi provoc nici un fel de griji. Faptul că-ţi pasă de mine îmi încălzeşte inima. Şi eu mă gândesc la tine şi, ca întotdeauna, aştept cu nerăbdare să te văd mâine.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Oftez. Christian a revenit la tonul oficial.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Situaţia

  Data: 2 iunie 2011, 22.40 EST

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Grey, Cred că e cât se poate de evident că ţin la tine profund. Cum te-ai putut îndoi de asta?

  Sper că „situaţia” e sub control.

  A ta, Ana

  P. S. Ai de gând să-mi spui ce-am vorbit în somn?

  De la: Christian Grey

  Subiect: Pledez pentru al 5-lea Amendament16

  Data: 2 iunie 2011, 19.45

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Îmi place foarte mult că ţii la mine. „Situaţia” de aici încă nu s-a rezolvat.

  Cu privire la P. S.-ul tău, răspunsul este nu.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Pledez pentru nebunie

  Data: 2 iunie 2011, 22.48 EST

  Către: Christian Grey

  Sper că a fost ceva amuzant. Dar trebuie să ştii că nu pot accepta nici un fel de responsabilitate pentru ceea ce-mi iese pe gură cât timp sunt inconştientă. De fapt, probabil că ai auzit greşit.

  La vârsta ta înaintată, sigur că suferi de puţină surzenie.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Pledez vinovat

  Data: 2 iunie 2011, 19.52

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Scuze, poţi să vorbeşti mai tare? Nu te pot auzi.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Pledez pentru nebunie din nou

  Data: 2 iunie 2011, 22.54 EST

  Către: Christian Grey

  Mă înnebuneşti.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Sper…

  Data: 2 iunie 2011, 19.59

  Către: Anastasia Steele

  Dragă domnişoară Steele, Intenţionez să fac exact asta vineri seara. Aştept cu nerăbdare.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Grrrrr

  Data: 2 iunie 2011, 23.02 EST

  Către: Christian Grey

  Sunt, în mod oficial, nervoasă pe tine.

  Noapte bună.

  Domnişoara A. R. Steele

  De la: Christian Grey

  Subiect: Pisică sălbatică

  Data: 2 iunie 2011, 20.05

  Către: Anastasia Steele

  Mârâi la mine, domnişoară Steele?

  Când am chef de mârâieli, am pisica mea proprie şi personală.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Pisica lui proprie şi personală? N-am văzut niciodată vreo pisică în apartament. Nu, nu-i mai răspund. Exasperant în cincizeci de feluri. Mă urc în pat şi stau cu ochii pironiţi în tavan, în timp ce ochii mi se acomodează cu întunericul. Aud un alt ping de la computer. N-am de gând să mă uit. Nu, fără doar şi poate că nu. Nu, n-am de gând să mă uit. La naiba! Ca o proastă ce sunt, nu pot să rezist atracţiei cuvintelor lui Christian Grey.

  De la: Christian Grey

  Subiect: Ce-ai spus în somn

  Data: 2 iunie 2011, 20.20

  Către: Anastasia Steele

  Anastasia, Prefer să te aud spunând când eşti conştientă de cuvintele pe care le-ai rostit în somn, de-aia nu vreau să-ţi spun. Du-te la culcare! La ce gânduri am cu tine pentru mâine, va trebui să fii odihnită.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Oh, nu… Ce naiba am spus? E ceva de rău, aşa cum cred, sunt sigură.

  Capitolul 25

  Mama mă îmbrăţişează cu foc.

  — Ascultă-ţi inima, draga mea, şi te rog, te rog mult – încearcă să nu mai despici firul în patru. Relaxează-te şi bucură-te de viaţă. Eşti atât de tânără, scumpa mea. Ai atâta viaţă de trăit, doar să laşi lucrurile să se întâmple. Meriţi tot ce-i mai bun.

  Îmi vorbeşte în şoaptă, la ureche, iar vorbele ei spuse din suflet mă liniştesc. Mă sărută pe păr.

  — Of, mamă.

  Lacrimi fierbinţi îmi înţeapă ochii în timp ce mă agăţ de ea.

  — Draga mea, ştii cum se spune. Trebuie să săruţi o grămadă de broaşte până-ţi găseşti prinţul.

  Îi adresez un zâmbet cam strâmb, dulce-amar.

  — Eu cred c-am sărutat un prinţ, mamă. Sper să nu se transforme într-un broscoi.

  Îmi oferă cel mai drag, mai matern zâmbet, dovadă de iubire necondiţionată şi, când ne îmbrăţişăm iar, mă minunez de iubirea pe care o simt faţă de această femeie.

  — Ana, vezi că-ţi anunţă avionul, spune Bob cu glas neliniştit.

  — Vii să mă vizitezi, mamă?

  — Bineînţeles, iubito – curând. Te iubesc.

  — Şi eu.

  Când îmi dă drumul din braţe, observ că ochii ei sunt roşii de la lacrimile reţinute. Urăsc să mă despart de ea. Îl îmbrăţişez şi pe Bob şi mă întorc, îndreptându-mă spre poartă – azi nu am timp pentru sala de aşteptare de la clasa business. Încerc să-mi impun să nu mă uit înapoi. Dar o fac… şi văd că Bob o ţine la piept pe mama, iar lacrimile curg pe obrajii ei. Nici eu nu mi le mai pot opri pe ale mele. Las capul în jos şi-mi continui drumul spre poartă, ţinându-mi ochii în jos la pardoseala albă şi lucioasă, pe care o văd neclar printre lacrimi.

  Ajunsă la bord, mă ghemuiesc în fotoliu şi încerc să mă adun. Despărţirea de mama e întotdeauna dureroasă… e ţicnită, dezorganizată, dar de curând a devenit înţeleaptă şi mă iubeşte. Dragoste necondiţionată – ceea ce orice copil merită de la părinţii lui. Gândurile rebele îmi înnegurează fruntea, aşa că scot afară BlackBerry-ul şi mă uit la el deprimată.

  Ce ştie Christian despre dragoste? Se pare că, în copilărie, n-a primit iubirea necondiţionată la care ar fi fost îndreptăţit. Simt că mi se strânge inima şi cuvintele mamei mele plutesc prin mintea mea ca un zefir: La naiba – de ce ai nevoie? Vrei să-şi lipească un afiş cu neon pe frunte? Bineînţeles că îşi închipuie că el mă iubeşte – doar e mama mea. Crede că eu merit tot ce-i mai bun din orice. Mă încrunt. E adevărat şi, într-un moment de surprinzătoare claritate, înţeleg. E foarte simplu: vreau dragostea lui. Am nevoie să fiu iubită de Christian Grey. Iată de ce sunt reticentă în privinţa relaţiei noastre: pentru că la un nivel fundamental recunosc în mine o dorinţă nestăvilită de a fi iubită şi preţuită.

  Şi din cauza celor cincizeci de vicii ale lui, îmi pun stavilă. BDSM-ul e o distragere de la adevărata problemă. Sexul e uluitor, el e bogat, e frumos, dar toate astea nu au nici o noimă fără iubirea lui, şi lucrul care-mi frânge inima cu adevărat este că nu ştiu dacă el e capabil de iubire. Nici pe el nu se iubeşte. Îmi amintesc de ura lui faţă de sine, dragostea ei fiind singura formă pe care a găsit-o acceptabilă. Pedepsit – biciuit, bătut, sau ce o fi presupus relaţia lor – el se simte nevrednic de dragoste. De ce se simte aşa? Cum poate să se simtă aşa? Cuvintele lui mă urmăresc: E foarte greu să creşti într-o familie perfectă când nu eşti perfect.

  Închid ochii, imaginându-mi suferinţa lui, şi nici măcar nu pot să încep s-o înţeleg. Mă cutremur când îmi amintesc că e posibil să fi divulgat prea multe. Ce i-oi fi mărturisit lui Christian în somn? Ce secrete am dezvăluit?

  Mă uit lung la BlackBerry în speranţa vagă că mi-ar putea da vreun răspuns. Deloc surprinzător, nu e foarte prietenos în privinţa asta. Dat fiind că încă nu am decolat, decid să-i trimit un e-mail lui Cincizeci de Vicii al meu.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: În drum spre casă

  Data: 3 iunie 2011, 12.53 EST

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Grey, Încă o dată sunt aranjată bine-mersi la clasa business, lucru pentru care îţi mulţumesc. Număr minutele până când te voi vedea în seara asta şi până când te voi tortura ca să aflu de la tine ce mărturisiri nocturne ţi-am făcut.

  A ta, Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: În drum spre casă

  Data: 3 iunie 2011, 09.58

  Către: Anastasia Steele

  Anastasia, aştept cu nerăbdare să te văd.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Răspunsul lui mă face să mă încrunt. Pare scurt şi formal, nu e obişnuitul lui stil inteligent şi spiritual.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: În drum spre casă

  Data: 3 iunie 2011, 13.01 EST

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Grey, Sper că totul e în ordine referitor la „situaţie”. Tonul e-mailului tău e îngrijorător.

  Ana

  De la: Christian Grey

  Subiect: În drum spre casă

  Data: 3 iunie 2011, 10.04

  Către: Anastasia Steele

  Anastasia, Situaţia ar putea fi mai bună. N-ai decolat încă? Dacă da, nu mai trebuie să trimiţi e-mailuri. Te pui singură într-o situaţie riscantă, încălcând direct regula referitoare la siguranţa ta personală. N-am glumit când am spus ce-am spus despre pedepse.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  Fir-ar! Bine. Dumnezeule! Ce îl frământă? Probabil că „situaţia”. Poate că Taylor o fi plecat pe nepusă masă din serviciul lui sau o fi pierdut la bursă câteva milioane – nu-mi dau seama care-o fi motivul.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Reacţie exagerată

  Data: 3 iunie 2011, 13.06 EST

  Către: Christian Grey

  Dragă domnule Morocănos, Uşile avionului sunt încă deschise. Suntem în întârziere, dar numai zece minute. Starea mea de bine şi cea a pasagerilor din jurul meu nu e pusă în primejdie. Aşa că deocamdată n-ai decât să-ţi pui undeva palmele cu mâncărimi.

  Domnişoara Steele

  De la: Christian Grey

  Subiect: Scuze – Palma cu mâncărimi pusă undeva

  Data: 3 iunie 2011, 10.08

  Către: Anastasia Steele

  Anastasia, Mi-e dor de tine şi de gura ta mare, domnişoară Steele.

  Vreau să ajungi acasă în siguranţă.

  Christian Grey

  CEO, Grey Enterprises Holdings, Inc.

  De la: Anastasia Steele

  Subiect: Scuze acceptate

  Data: 3 iunie 2011, 13.10 EST

  Către: Christian Grey

  Acum se închid uşile. N-ai să mai auzi nici pâs de la mine, mai ales ţinând cont de surzenia ta.

  Pe mai târziu.

  Ana.

  Opresc BlackBerry-ul, incapabilă să-mi alung anxietatea. Ceva se întâmplă cu Christian. Poate că „situaţia” a scăpat de sub control. Stau rezemată de spătar, privind în sus la cuşeta unde-mi sunt depozitate bagajele. De dimineaţă, cu ajutorul mamei, am reuşit să-i cumpăr lui Christian un mic cadou ca să-i mulţumesc pentru bilet şi pentru zborul cu planorul. Zâmbesc la amintirea zborului – a fost ceva deosebit. Încă nu ştiu dacă o să-i dau cadoul caraghios. S-ar putea să-l considere copilăros – iar dacă-l prind într-o dispoziţie mai ciudată, poate că nu. Pe de o parte, aştept cu nerăbdare să mă întorc, iar pe de alta, mi-e teamă de ce mă aşteaptă la capătul călătoriei. Pe când trec în revistă mental toate scenariile care ar putea constitui „situaţia”, devin conştientă iar că singurul loc gol e cel de lângă mine.

  Clatin din cap când îmi trece prin minte gândul că e posibil ca el să fi cumpărat locul învecinat doar ca să nu stau de vorbă cu nimeni. Alung ideea drept ridicolă – nimeni nu poate să fie atât de gelos, atât de obsedat de ideea de control, cu siguranţă. Închid ochii când avionul se îndreaptă spre pista de decolare.

  Ajung în terminalul pentru sosiri de la Sea-Tac opt ore mai târziu şi-l găsesc pe Taylor aşteptându-mă cu un afiş pe care scrie DRA A. STEELE. Ei, nu mai spune! Dar îmi face bine să-l văd.

  — Salut, Taylor.

  — Domnişoară Steele, mă salută el formal, dar în ochii lui căprui şi ageri văd o umbră de zâmbet.

  Pare acelaşi dintotdeauna – impecabil în costumul lui de culoarea cărbunelui, cămaşă albă şi cravată neagră.

  — Ştiu cum arăţi, Taylor, nu era nevoie de afişul ăla, şi chiar te rog să-mi zici Ana.

  — Bine, Ana. Îmi dai voie să îţi iau bagajele, te rog?

  — Nu, lasă că mă descurc. Mulţumesc.

  Buzele i s-au contractat vizibil.

  — D-dar, dacă ţii neapărat, poţi să le iei, mă bâlbâi eu.

  — Mulţumesc.

  Îmi ia rucsacul şi trollerul pentru haine cumpărat de mama.

  — Pe aici, domnişoară.

  Oftez. E atât de politicos. Îmi amintesc, cu toate că aş vrea să-mi şterg din memorie acest lucru, că omul ăsta mi-a cumpărat lenjerie intimă. Nici măcar Ray n-a trebuit să treacă printr-o asemenea încercare. Ne apropiem în tăcere de SUV-ul Audi negru din parcarea aeroportului şi îmi ţine portiera deschisă. Mă urc şi mă întreb dacă a fost bună ideea de a purta o fustă atât de scurtă la întoarcerea în Seattle. În Georgia a fost în regulă şi m-am simţit bine-venită, aici mă simt expusă. După ce Taylor îmi pune bagajele în portbagaj, pornim spre Escala.

  Mergem greu, prinşi în traficul de la ora de vârf. Taylor îşi ţine ochii înainte, la drum. „Taciturn” nu e nici măcar un început de descriere pentru omul ăsta.

  La un moment dat, nu mai suport tăcerea şi zic:

  — Ce face Christian, Taylor?

  — Domnul Grey e preocupat, domnişoară Steele.

  Aha, asta trebuie să fie „situaţia”. Sap la un filon de aur.

  — Preocupat?

  — Da, domniţă.

  Mă încrunt la Taylor, iar el se uită la mine în oglinda retrovizoare şi ochii ni se întâlnesc. Nu mai spune nimic. Dumnezeule, poate fi la fel de cusut la gură ca şi maniacul controlului însuşi.

  — E bine?

  — Cred că da, domniţă.

  — Te simţi mai bine dacă-mi spui domnişoară Steele?

  — Da, domniţă.

  — Ei, bine atunci.

  Asta ne întrerupe conversaţia şi ne continuăm drumul în tăcere, încep să cred că recenta scăpare a lui Taylor, când mi-a spus despre Christian că a fost un dezastru ambulant, a fost o anomalie. Poate că se simte jenat din pricina ei, îngrijorat că a fost neloial. Tăcerea e sufocantă.

  — Vrei, te rog, să pui nişte muzică?

  — Sigur că da, domniţă. Ce-aţi vrea să ascultaţi?

  — Ceva liniştitor.

  Văd pe buzele lui Taylor înflorind un zâmbet când ochii noştri se întâlnesc din nou în oglindă.

  — Bine, domniţă.

  Apasă câteva butoane de pe volan şi acordurile blânde ale Canonului lui Johann Pachelbel umplu spaţiul dintre noi. Oh, da… de asta aveam nevoie.

  — Mulţumesc.

  Ascult relaxată muzica în timp ce ne deplasăm lent, dar sigur pe Interstate 5 şi intrăm în Seattle.

  Douăzeci şi cinci de minute mai târziu mă lasă în apropierea faţadei impresionante care constituie intrarea în Escala.

  — Am ajuns, domniţă, spune el ţinându-mi portiera deschisă. Va aduc eu bagajele sus.

  Are o expresie blândă, caldă, serviabilă chiar.

  Dumnezeule… Unchiul Taylor, ce mai gând!

  — Mulţumesc că m-ai aşteptat.

  — E o plăcere, domnişoară Steele.

  Zâmbeşte şi intrăm în clădire. Portarul ne salută cu o mişcare a capului şi ne face semn cu mâna.

  În timp ce urc la etajul al treisprezecelea, o mie de fluturi îşi întind aripile şi încep să se agite haotic prin stomacul meu. De ce sunt atât de neliniştită? Şi ştiu că se întâmplă aşa pentru că habar n-am în ce dispoziţie o să-l găsesc pe Christian la sosire. Zeiţa mea intimă speră într-o anumită dispoziţie; Vocea interioară, ca şi mine, este frământată.

  Uşile ascensorului se deschid şi iată-mă în foaier. E atât de ciudat să nu fiu întâmpinată de Taylor. Desigur, parchează maşina, în camera mare, Christian vorbeşte molcom la telefon, în timp ce se uită prin uşile de sticlă la linia de orizont a oraşului, seara. Poartă un costum gri cu sacoul descheiat la nasturi, şi-şi trece o mână prin păr. E agitat, tensionat chiar. Oh, nu… ce s-a întâmplat? Agitat sau nu, tot minunat e de privit. Cum e posibil să arate atât de… frapant?

  — Nici o urmă… OK… Da.

  Se întoarce şi mă vede, şi întreaga lui conduită se schimbă. De la tensiune la uşurare şi apoi la altceva: o privire care îi este adresată direct zeiţei mele intime, o privire de o voluptate senzuală, pârjolitoare.

  Gura mi se usucă şi dorinţa îmi înfloreşte în trup… ohooo.

  — Ţine-mă la curent, se răsteşte el şi închide telefonul, după care se apropie de mine cu pas hotărât.

  Rămân paralizată în timp ce distanţa dintre noi se micşorează, iar el mă devorează din priviri. Fir-ar să fie… ceva e în neregulă – încordarea din maxilarul lui, anxietatea din jurul ochilor. Îşi dă jos sacoul, îşi desface cravata neagră şi le aruncă pe amândouă din mers pe canapea. Apoi mă cuprinde cu braţele şi mă trage la el, rapid, cu duritate, înşfăcându-mi coada de păr ca să-mi ridice faţa înspre el, sărutându-mă de parcă de asta ar depinde viaţa lui. Ce naiba? Mă doare când trage de legătura pentru păr, dar nu-mi pasă. Simt în sărutul lui o disperare, o pornire primitivă. Din cine ştie ce motiv, are nevoie de mine, în acest moment, iar eu nu m-am simţit niciodată atât de dorită şi de râvnită. Senzaţia e sumbră, senzuală şi alarmantă în acelaşi timp. Îl sărut la rându-mi cu fervoare egală, împletindu-mi şi încleştându-mi degetele în părul lui. Limbile noastre se îngemănează şi pasiunea şi ardoarea erup între noi doi. Are un gust divin, fierbinte, sexy, iar aroma lui – gelul de duş combinat cu mirosul propriu al lui Christian – este excitantă. Îşi depărtează gura de a mea şi se uită în jos la mine, stăpânit de o emoţie nenumită.

  — Ce s-a întâmplat? murmur eu.

  — Mă bucur nespus că te-ai întors. Fă duş cu mine… acum.

  Nu-mi dau seama dacă e o rugăminte sau o poruncă.

  — Da, şoptesc eu şi mă ia de mână, ducându-mă mai întâi în dormitor, apoi în baie.

  Ajunşi acolo, îmi lasă mâna şi dă drumul la apă în cabina de duş mult prea spaţioasă. Rotindu-se încet, se uită la mine, cu ochii adumbriţi.

  — Îmi place fusta ta. E foarte scurtă, spune el cu o voce scăzută. Ai picioare nemaipomenite.

  Se descalţă de pantofi şi se apleacă pentru a-şi scoate pe rând şosetele, fără să-şi dezlipească privirea de mine. Foamea din privirea lui mă lasă fără grai. Uau… să fiu atât de dorită de acest zeu grec. Îl imit şi mă descalţ de pantofii negri cu talpă plată. Deodată, mă lipeşte cu spatele de zid. Îmi sărută faţa, gâtul, buzele… Îşi plimbă degetele prin părul meu. Simt pe spate răcoarea faianţei netede în timp ce se lipeşte şi mai tare de mine, astfel încât mă simt presată între fierbinţeala lui şi răcoarea ceramicii. Cu sfială, îmi aşez mâinile pe antebraţele lui şi-l aud cum geme când îl strâng cu putere.

  — Te vreau acum. Aici… repede şi tare, murmură el şi, cu mâinile pe coapse, îmi împinge în sus fusta. Mai sângerezi?

  — Nu, zic şi roşesc.

  — Bine.

  Îşi vâră degetele în chiloţeii mei din bumbac şi se lasă brusc în genunchi ca să mi-i dea jos. Am fusta săltată peste talie şi gâfâi, plină de dorinţă. Mă apucă de şolduri, lipindu-mă iar de perete, şi mă sărută la împreunarea coapselor. Apucându-mă de partea superioară a coapselor, îmi forţează picioarele să se despartă. Gem zgomotos când limba lui face rotocoale în jurul clitorisului meu. Oh, Doamne! Îmi las capul pe spate involuntar şi gem când degetele mele rătăcesc prin părul lui.

  Limba lui e neobosită, puternică şi insistentă, copleşindu-mă – rotindu-se neîncetat, iar şi iar. E ceva desăvârşit, intensitatea senzaţiei – e aproape dureros. Agitaţia îmi cuprinde trupul, iar el îmi dă drumul. Ce? Nu! Gâfâi, am respiraţia întretăiată, şi-l privesc cu delicioasă anticipare. Îmi prinde ferm faţa între palme şi mă sărută cu pasiune, vârându-şi limba în gura mea, astfel încât să-mi simt gustul excitaţiei. Îşi desface fermoarul, eliberându-şi sexul, şi, apucându-mă de spatele coapselor, mă ridică.

  — Cuprinde-mă cu picioarele, iubito, îmi porunceşte el cu o voce grăbită şi încordată.

  Fac cum mi se spune şi-mi pun braţele pe după gâtul lui, iar el se mişcă repede şi, cu bruscheţe, mă umple. Ah! Suspină, iar eu gem. Mă ţine de posterior, cu degetele înfipte în carnea moale, şi începe să se mişte, mai încet la început – un tempo uniform… dar, pe măsură ce cedează o parte din control, măreşte viteza… mai repede şi mai repede. Ahhh! Îmi las capul pe spate şi mă concentrez pe senzaţia invadatoare, divină… care mă împinge, mă împinge… mai departe, mai sus… iar atunci când nu mai pot să suport, explodez în jurul lui, prăbuşindu-mă în spirală într-un orgasm intens şi mistuitor. Îşi dă drumul cu un geamăt gutural, profund şi-şi afundă capul în gâtul meu în acelaşi timp în care se cufundă în mine, gemând zgomotos şi incoerent când îşi găseşte uşurarea.

  Are respiraţia întretăiată, dar mă sărută cu tandreţe, fără să se mişte, încă în mine, iar eu clipesc, privind fără să văd în ochii lui. Încep să-l văd mai clar şi iese cu blândeţe din mine, ţinându-mă în echilibru până când ajung cu tălpile pe podea. Baia e plină de aburi… şi fierbinte. Simt că am prea multe haine pe mine.

  — Pari încântat că mă vezi, murmur cu un zâmbet sfios.

  Buzele i se ridică într-un zâmbet.

  — Da, domnişoară Steele. Cred că plăcerea mea e cât se poate de vădită. Hai – să mergem la duş.

  Îşi descheie ultimii nasturi de la cămaşă, apoi butonii, o trage peste cap şi o lasă pe podea. Îşi dă jos pantalonii şi boxerii, descotorosindu-se de ei. Începe să-mi desfacă nasturii bluzei în timp ce eu mă uit la el, tânjind să întind mâna şi să-l mângâi pe piept, dar mă abţin.

  — Cum ai călătorit? întreabă el cu blândeţe.

  Pare cu mult mai calm acum, anxietatea i-a dispărut, dizolvată de împreunarea sexuală.

  — Excelent, mulţumesc, murmur eu, în continuare fără suflu. Mulţumesc încă o dată pentru bilet. E într-adevăr un mod mult mai plăcut de a călători. Îi zâmbesc cu sfială. Am ceva veşti, adaug cu nelinişte.

  — Da?

  Se uită la mine în timp ce-mi descheie ultimul nasture, apoi îmi coboară bluza în josul braţelor şi mi-o azvârle peste hainele lui.

  — Am primit un job.

  Rămâne nemişcat, apoi zâmbeşte, cu ochii calzi şi blânzi.

  — Felicitări, domnişoară Steele. Acum poţi să-mi spui unde? mă tachinează el.

  — Nu ştii?

  Clatină din cap, încruntându-se.

  — De unde să ştiu?

  — Păi, cu aptitudinile tale de hărţuitor, m-am gândit că poate…

  Las fraza neterminată, văzând cum îi cade faţa.

  — Anastasia, nici prin vis nu mi-ar fi trecut să mă amestec în cariera ta, decât dacă mi-ai fi cerut-o, evident.

  Pare rănit.

  — Deci, n-ai habar la ce companie?

  — Nu. Ştiu că în Seattle sunt patru companii care lucrează în editarea de carte – aşa că presupun că e una dintre ele.

  — SIP.

  — Oh, cea mai mică, e bine. Te-ai gândit foarte bine.

  Se apleacă şi mă sărută pe frunte.

  — Ai fost deşteaptă. Când începi?

  — De luni.

  — Aşa curând, deci? Ia să profit eu de tine cât mai pot. Întoarce-te.

  Porunca lui dată pe un ton lejer mă dă pe spate, dar fac ceea ce mi se spune, iar el îmi desface sutienul şi fermoarul fustei. Îmi trage fusta jos, prinzându-mi fundul în palme şi sărutându-mă pe umăr. Se reazemă de mine şi îşi freacă nasul de păr, inhalând profund. Îmi strânge fesele în palme.

  — Mă înnebuneşti, domnişoară Steele, şi totodată mă domoleşti. O combinaţie ameţitoare.

  Mă sărută pe păr. Mă ia de mână şi mă trage sub duş.

  — Au! ţip eu.

  Apa e prea fierbinte. Christian rânjeşte către mine în timp ce apa cade în cascadă peste el.

  — E doar un pic de apă fierbinte.

  Şi, de fapt, are dreptate. Am o senzaţie divină, când mă descotorosesc de dimineaţa lipicioasă specifică Georgiei şi de tot ce-a rămas lipicios în urma actului nostru sexual.

  — Întoarce-te, îmi porunceşte el şi mă supun, întorcându-mă cu faţa la zid. Vreau să te spăl, murmură el şi ia sticla de gel de duş, turnându-şi niţel în palmă.

  — Mai am ceva să-ţi spun, zic eu în timp ce mâna lui începe să-mi maseze umărul.

  — Da? întreabă el cu blândeţe.

  Trag aer în piept şi mă întăresc înainte de a-i spune:

  — Expoziţia de fotografie a prietenului meu José se inaugurează joi în Portland.

  Rămâne nemişcat, cu mâna deasupra sânilor mei. Am accentuat cuvântul „prieten”.

  — Da, şi ce-i cu asta? întreabă el cu severitate.

  — I-am spus că o să mă duc. Vrei să vii cu mine?

  După un interval de timp care mi se pare monumental, începe iar să mă spele.

  — La ce oră?

  — Inaugurarea e la şapte şi jumătate seara.

  Mă sărută pe ureche.

  — În regulă.

  În sinea mea, Vocea interioară se relaxează şi apoi se prăbuşeşte pe un fotoliu vechi şi ponosit.

  — Erai neliniştită să mă întrebi?

  — Da. Cum de ţi-ai dat seama?

  — Anastasia, tot corpul tău s-a relaxat dintr-odată, remarcă el sec.

  — Păi, din cauză că pari să fii un tip… ăă… gelos.

  — Da, sunt, spune el pe un ton sumbru. Şi ai face bine să nu uiţi asta. Dar îţi mulţumesc că m-ai întrebat. O să mergem cu Charlie Tango.

  Oh, elicopterul, ce fraieră sunt. Deci, zburăm iar… ce bine! Zâmbesc larg.

  — Pot să te spăl? întreb.

  — Nu cred, murmură el şi mă sărută tandru pe gât ca să atenueze înţepătura refuzului.

  Mă strâmb la perete în timp ce-mi dezmiardă spatele cu săpunul.

  — O să mă laşi vreodată să te ating? îl întreb eu cu tupeu.

  Iar se opreşte, cu mâna pe fundul meu.

  — Pune-ţi palmele pe perete, Anastasia. O să te posed din nou, îmi murmură în ureche în timp ce mă apucă de şolduri, iar eu ştiu că discuţia s-a încheiat.

  Mai târziu, stăm la barul pentru micul dejun, îmbrăcaţi în halate, după ce am consumat excelentele pasta alle vongole17 preparate de doamna Jones.

  — Mai vrei vin? întreabă Christian, cu ochii strălucind în continuare.

  — Un pahar mic, te rog.

  Vinul Sancerre e înviorător şi delicios. Christian toarnă un pahar pentru mine şi unul pentru el.

  — Cum e ăăă… situaţia care te-a adus la Seattle? întreb eu şovăielnic.

  Se încruntă şi zice:

  — Scăpată de sub control, murmură el cu amărăciune. Dar tu nu ai de ce să-ţi faci griji, Anastasia. Am planuri pentru tine în seara asta.

  — Da?

  — Da. Vreau să te pregăteşti şi să mă aştepţi în sala de jocuri într-un sfert de oră.

  Stă şi se uită la mine.

  — Poţi să te pregăteşti în camera ta. Apropo, şifonierul e acum plin cu haine pentru tine. Nu accept nici un fel de discuţie în privinţa lor.

  Îşi îngustează privirea, provocându-mă parcă să spun ceva. Când vede că nu zic nimic, se duce spre biroul lui.

  Eu! Să am ceva de obiectat? Cu tine, Cincizeci de Vicii? E mai mult decât merită posteriorul meu. Stau pe taburetul de la bar, stupefiată momentan, încercând să asimilez această frântură de informaţie. Mi-a cumpărat haine. Îmi rostogolesc ochii în cap într-o manieră exagerată, ştiind prea bine că nu are cum să mă vadă. Maşina, telefonul, computerul… hainele, următorul pe listă va fi un apartament şi pe urmă chiar c-am să fiu amanta lui.

  Ştoarfă! Vocea interioară şi-a lipit pe faţă masca sarcastică. O ignor şi urc treptele care duc la camera mea. Vasăzică, e tot a mea… de ce? Am crezut c-a fost de acord să mă lase să dorm cu el. Presupun că nu e obişnuit să-şi împartă spaţiul personal, dar pe de altă parte, nici eu nu sunt. Mă consolez cu gândul că, cel puţin, am un loc unde să scap de el.

  Examinând uşa, constat că are broască, dar n-are cheie. Mă întreb în treacăt dacă doamna Jones are o cheie de rezervă. O s-o întreb. Deschid uşa şifonierului şi o închid repede la loc. Sfinte Dumnezeule! A cheltuit o avere. Seamănă cu şifonierul lui Kate – haine cu duiumul atârnate frumos pe şină. În adâncul sufletului, ştiu că toate or să-mi vină. Dar nu am timp să mă gândesc la asta – trebuie să ajung să îngenunchez în Camera Roşie a Durerii… sau a Plăcerii, vreau să sper, în seara asta.

  Îngenuncheată lângă uşă, sunt goală, am doar chiloţeii pe mine, îmi simt inima în gât. Dumnezeule, mă gândeam că după baie o să-i ajungă. Bărbatul ăsta e nesătul, sau poate că toţi bărbaţii sunt ca el. Habar n-am, n-am cu cine să-l compar. Închid ochii şi încerc să mă calmez, să mă conectez cu Vocea interioară. E acolo, undeva, se ascunde îndărătul zeiţei mele intime.

  Anticiparea îmi inundă venele ca un lichid efervescent. Ce-o să facă? Trag aer adânc în piept, încercând să mă calmez, dar nu am cum să neg, sunt excitată, aţâţată, deja umedă. E atât de… vreau să mă gândesc că e ceva greşit, dar nu ştiu cum se face că nu pot. E bine pentru Christian. Este ceea ce vrea el – şi, după ultimele câteva zile… după tot ce-a făcut, trebuie să mă îmbărbătez şi să accept orice decide el că vrea, orice crede el că are nevoie.

  Amintirea privirii lui când am sosit în seara asta, aleanul care i se putea citi pe faţă, hotărârea cu care s-a apropiat de mine de parcă aş fi fost o oază în deşert… Aş face aproape orice ca să mai văd o dată privirea aceea. Îmi lipesc coapsele una de cealaltă la acea amintire delicioasă şi asta îmi aminteşte că trebuie să-mi depărtez genunchii. Lucru pe care-l şi fac. Cât timp mă va face să aştept? Aşteptarea mă paralizează, mă paralizează cu o dorinţă întunecată şi chinuitoare. Privesc cu repeziciune în jur, la încăperea iluminată subtil: crucea, masa, canapeaua, bancheta… patul acela. Pare atât de mare şi e aranjat cu draperii din satin roşu. Oare ce instrumente o să folosească?

  Uşa se deschide şi Christian dă buzna înăuntru, ignorându-mă complet. Mă uit repede la mâinile mele, poziţionate cu grijă pe coapsele desfăcute. El aşază ceva pe comoda mare de lângă uşă şi se duce agale spre pat. Mă răsfăţ cu o privire iute aruncată în direcţia lui, iar inima aproape că-mi stă în piept. E gol, exceptând blugii aceia moi şi rupţi, cu nasturele de la brâu desfăcut neglijent. Dumnezeule, arată bestial. Vocea interioară îşi face vânt cu gesturi frenetice, iar zeiţa intimă se leagănă şi se zvârcoleşte ascultând de un ritm carnal primar. E atât de pregătită. Îmi ling buzele instinctiv. Sângele îmi pulsează prin corp, dens şi îngreunat de o foame lubrică. Ce are de gând să-mi facă?

  Se întoarce şi se duce cu nonşalanţă la comodă. Deschide un sertar şi începe să scoată diverse obiecte pe care le aşază pe tăblie. Curiozitatea mă furnică, mă arde chiar, dar rezist tentaţiei copleşitoare de a arunca o privire. Când termină ce are de făcut, vine şi se opreşte în faţa mea. Îi văd labele goale ale picioarelor şi-mi vine să-i sărut fiecare centimetru din ele, să-i ling partea interioară a tălpii şi să-i sug fiecare deget. Doamne!

  — Arăţi adorabil, murmură.

  Îmi ţin capul în jos, conştientă că se uită lung la mine în vreme ce eu sunt, practic, dezbrăcată. Simt cum roşeaţa se răspândeşte încet pe faţa mea. Se apleacă şi-mi apucă bărbia, forţându-mă să mă uit în ochii lui.

  — Eşti o femeie frumoasă, Anastasia. Şi eşti toată a mea, murmură el. Ridică-te.

  Porunca lui e blândă, plină de o făgăduială senzuală.

  Clătinându-mă, mă ridic în picioare.

  — Uită-te la mine, spune el cu glas scăzut, iar eu privesc în căutătura lui pârjolitoare.

  Este privirea lui de Dominator – rece, dură şi al naibii de sexy, şapte nuanţe de păcat într-o privire ademenitoare. Gura mi se usucă şi ştiu c-am să fac ceea ce o să-mi ceară. Un zâmbet aproape crud îi joacă pe buze.

  — Încă nu avem un contract semnat, Anastasia. Dar am discutat despre limite. Şi vreau să-ţi reamintesc că avem cuvinte de siguranţă, OK?

  La naiba!. Ce-o fi pus la cale ca să am nevoie de cuvintele de siguranţă?

  — Care sunt? întreabă el autoritar.

  Mă încrunt uşor la întrebarea lui, iar faţa i se înăspreşte vizibil.

  — Care sunt cuvintele de siguranţă, Anastasia? rosteşte el încet şi apăsat.

  — Galben”, bâigui eu.

  — Şi?

  — Roşu”, murmur.

  — Să nu le uiţi.

  Şi nu pot să mă mai abţin… Ridic o sprânceană la el şi tocmai mă pregătesc să-i amintesc de media mea la absolvire, dar o sclipire apărută subit în ochii lui cenuşii de gheaţă mă face să mă abţin.

  — Şi să nu începi aici cu gura aia a ta mare, domnişoară Steele. Că am să ţi-o fut cu tine în genunchi. Ai înţeles?

  Instinctiv, înghit în sec. În regulă. Clipesc cu repeziciune, domolită. De fapt, tonul vocii, nu ameninţarea, mă intimidează.

  — Ei?

  — Da, Sir, îngaim eu grăbită.

  — Bravo, zice şi se opreşte ca să se uite la mine. Intenţia mea nu e ca tu să foloseşti cuvântul de siguranţă pentru că nu mai poţi suporta durerea. Ce intenţionez să fac va fi intens. Foarte intens, iar tu va trebui să mă îndrumi. Ai înţeles?

  Nu tocmai. Intens? Uau.

  — Este vorba de atingere, Anastasia. Nu vei putea să mă vezi sau să mă auzi. Dar vei putea să mă pipăi.

  Mă încrunt – să nu-l aud? Cum o să se întâmple asta? Se întoarce şi nu am remarcat că deasupra comodei este o cutie neagă mată, plată, cu aspect elegant. Îl văd că face un gest cu mâna în faţa ei şi cutia se desface în doua, dezvăluind un CD Player şi o grămadă de butoane. Christian apasă pe rând câteva dintre butoane. Nu se întâmplă nimic, dar el pare mulţumit. Iar eu sunt complet în ceaţă. Când se întoarce din nou spre mine, are pe faţă zâmbetul lui care parcă spune „am un secret”.

  — O să te leg de patul ăla, Anastasia. Dar mai întâi o să te leg la ochi şi – Îmi arată iPodul din mână – nu vei putea să mă auzi. Nu vei auzi decât muzica pe care o voi programa pentru tine.

  În regulă. Un interludiu muzical. Nu la asta mă aşteptam. Face el vreodată lucrurile la care mă aştept? Dumnezeule, sper să nu fie rap.

  — Hai.

  Mă ia de mână şi mă duce la patul de epocă cu baldachin. În fiecare colţ sunt ataşate lanţuri metalice fine cu cătuşe din piele, scânteind pe satinul roşu.

  Of, Doamne, am senzaţia că inima o să-mi sară din piept şi mă topesc dinăuntru spre afară, străbătută de un val de dorinţă. Oare-aş putea fi mai excitată de-atât?

  — Rămâi aici.

  Stau cu faţa la pat. Se apleacă şi-mi şopteşte în ureche.

  — Aşteaptă aici. Stai cu ochii la pat. Imaginează-te că stai aici culcată, legată şi totalmente la mila mea.

  O, Doamne!

  Se depărtează pentru o clipă şi-l aud luând ceva din apropierea uşii. Toate simţurile-mi sunt în alertă, iar auzul e mai acut ca oricând. A luat ceva de pe rastelul cu bice şi padele de lângă uşă. Măiculiţă, Doamne! Ce are de gând să facă?

  Îl simt în spatele meu. Îmi ia părul, îl adună într-o coadă la spate ţi Începe să-l împletească.

  — Îmi plac codiţele tale, Anastasia, dar sunt nerăbdător să te am chiar acum. Aşa că mă voi mulţumi cu una singură.

  Vocea lui e joasă, blândă. Degetele lui îndemânatice îmi ating când şi când spatele, provocând de fiecare dată un mic şoc electric pe suprafaţa pielii. Strânge coada cu un elastic, apoi trage uşor de ea, astfel încât sunt forţată să mă lipesc cu spatele de el. Trage de coadă într-o parte ca să-mi înclin capul, înlesnindu-i accesul la gâtul meu. Se apleacă şi-şi freacă nasul de gât, parcurgând cu dinţii şi limba traseul de la baza urechii la umăr. Murmură încetişor în timp ce face asta, iar sunetul rezonează prin mine. Până jos… jos acolo, înăuntrul meu. Spontan, gem uşor.

  — Taci acum, îmi şopteşte.

  Îşi ridică mâinile în faţa mea, braţele lui atingându-le pe ale mele. În mâna dreaptă ţine un cnut. Îmi amintesc cum îi zice de la prima vizită în această încăpere.

  — Atinge-l, şopteşte el şi am senzaţia că-l aud pe diavolul însuşi.

  Drept răspuns, trupul mi-e cuprins de flăcări. Cu sfială, întind mâna şi ating firele lungi. Are multe „ramuri”, toate din piele de antilopă moale, cu mici mărgele la capăt.

  — Voi folosi ăsta. N-o să te doară, dar o să-ţi aducă sângele la suprafaţa pielii şi o să te facă foarte sensibilă.

  Aha, zice că n-o să doară.

  — Care sunt cuvintele de siguranţă, Anastasia?

  — Ăă… „galben” şi „roşu”, Sir, şoptesc eu.

  Lasă cnutul pe pat şi-mi pune mâinile pe talie.

  — N-o să ai nevoie de ăştia, murmură el şi, strecurându-şi degetele în chiloţi îi coboară până la glezne.

  Mă clatin când mă descotorosesc de ei, sprijinindu-mă de stâlpul ornat al patului.

  — Stai nemişcată, îmi porunceşte el şi îmi sărută posteriorul, apoi mă muşcă uşor de două ori, făcându-mă să mă încordez.

  — Acum întinde-te pe pat, cu faţa în sus, îmi ordonă el şi mă plesneşte cu putere pe fese, făcându-mă să tresar.

  Grăbită, mă târăsc pe salteaua dură şi incomodă a patului, uitându-mă la el. Satinul cearşafului de sub mine e moale şi răcoros. Are faţa impasibilă, în afara ochilor, care strălucesc de o excitaţie abia înfrânată.

  — Mâinile deasupra capului, îmi ordonă şi fac ce mi se spune.

  Dumnezeule, foamea de el îmi cuprinde trupul. Îl vreau deja.

  Se întoarce şi, cu coada ochiului, îl văd cum se duce din nou la comoda cu sertare, de unde se întoarce cu iPod-ul şi ceea ce pare a fi o mască pentru ochi, similară cu cea pe care am folosit-o în timpul zborului meu spre Atlanta. Gândul mă face să zâmbesc, dar nu prea pot să-mi conving buzele să coopereze. Sunt prea acaparată de anticipare. Ştiu doar că am faţa complet imobilă şi mă uit la el cu nişte ochi imenşi.

  Şezând pe marginea patului, îmi arată iPod-ul. Are ataşat un dispozitiv ciudat cu antenă, precum şi nişte căşti. Ce ciudat. Mă încrunt în încercarea de a-mi da seama despre ce e vorba.

  — Dispozitivul ăsta transmite ce se cântă pe iPod la sistemul audio din cameră, îmi răspunde Christian la întrebarea nerostită în timp ce bate uşor cu degetul mica antenă. Eu pot să aud ceea ce auzi tu şi am şi o telecomandă.

  Îmi arată zâmbetul lui provocat de cine ştie ce glumă doar de el ştiută şi ţine la vedere un dispozitiv mic şi plat care seamănă foarte mult cu un calculator de buzunar. Se apleacă deasupra mea şi-mi introduce uşor căştile în urechi, punând iPod-ul pe pat, mai sus de capul meu.

  — Ridică-ţi capul, îmi porunceşte şi mă execut de îndată.

  Încet, îmi aşază masca, trăgând elasticul peste partea din spate a capului, şi acum sunt oarbă. Elasticul măştii ţine căştile stabile. Când se ridică din pat, îl pot auzi încă, deşi sunetul e înfundat. Sunt asurzită de propria-mi respiraţie – e superficială şi neregulată, reflectându-mi starea de excitare. Christian îmi ia braţul stâng, îl întinde cu blândeţe spre colţul din stânga şi îmi petrece cătuşa din piele pe după încheietura mâinii. Degetele lui lungi îmi mângâie braţul pe toată lungimea, după ce termină. Oh! Atingerea lui îmi stârneşte un fior delicios, care mă gâdilă. Îl aud mişcându-se încet spre cealaltă parte, îmi ia braţul drept şi-mi leagă cătuşa. Din nou, degetele lui lungi plimbându-se pe braţ. O, Doamne… Sunt deja gata să explodez. De ce e totul atât de erotic?

  Se mută la piciorul patului şi-mi apucă amândouă gleznele.

  — Ridică-ţi din nou capul, îmi ordonă el.

  Mă supun şi mă trage în josul patului, astfel încât braţele îmi sunt întinse şi aproape că trag de cătuşe. Să vezi drăcie, că nu mai pot să-mi mişc braţele! Un fior combinat cu o euforie chinuitoare îmi străbate trupul, făcându-mă şi mai umedă. Gem. Depărtându-mi picioarele, îmi prinde pe rând cătuşele pe cele două glezne, astfel încât rămân răstignită cu faţa în sus şi în totalitate vulnerabilă. E atât de enervant că nu pot să-l văd. Ascult cu toată atenţia… ce face? Şi nu aud nimic, doar propria-mi respiraţie şi bubuitul surd al inimii mele în timp ce sângele îmi pulsează cu furie în timpane.

  Brusc, aud fâsâitul şi pocnetul liniştit al iPod-ului care se trezeşte la viaţă. Dinăuntrul capului meu, o voce angelică singuratică dă glas unei note lungi şi diafane, aproape imediat alăturându-i-se o altă voce şi apoi mai multe voci – sfinte Sisoe, un cor celest – care cântă a capella în capul meu, un imn religios străvechi. Pentru numele lui Dumnezeu, ce este asta? N-am mai auzit niciodată ceva asemănător. Ceva aproape de nesuportat se freacă de gâtul meu, coborând cu lentoare înspre baza gâtului, încet peste piept, peste sâni, dezmierdându-mă… trăgând de sfârcuri, e atât de moale, alunecând dedesubt. E atât de neaşteptat E o blăniţă! O mânuşă din blană?

  Christian îşi plimbă mâna, fără grabă şi cu gesturi deliberate, până spre pântecul meu, dând ocol buricului, apoi cu atenţie de la un şold la celălalt, şi încerc să anticipez unde se duce în continuare… dar muzica… e în capul meu… transportându-mă… blăniţa peste linia părului meu pubian… între picioare, de-a lungul coapselor, în josul unui picior… în susul celuilalt… aproape că mă gâdilă… dar nu tocmai… altă voce se alătură corului… acel cor ceresc în care toţi cântă pasaje diferite, vocile lor combinându-se într-un mod binecuvântat şi dulce într-o armonie melodică ce depăşeşte tot ce-am ascultat vreodată. Desluşesc un cuvânt – „deus” – şi îmi dau seama că se cântă în latină. Şi totuşi, blăniţa se mişcă în josul braţelor şi în jurul taliei… urcând din nou la sâni. Sfârcurile mi se întăresc la atingerea delicată… iar eu gâfâi… întrebându-mă unde se va duce mâna lui în continuare. Deodată, blăniţa a dispărut şi simt firele cnutului pe pielea mea, urmând acelaşi traseu ca şi blăniţa, şi e atât de greu să mă concentrez cu muzica asta în cap – ai impresia că sunt o sută de voci care cântă, împletind în capul meu o tapiţerie eterică din fire mătăsoase de aur şi argint, în amestec cu senzaţia pielii de antilopă pe epiderma mea… plimbându-se pe suprafaţa ei… of, Doamne… brusc, dispare. Şi, pe neaşteptate, cu asprime, simt o muşcătură în josul pântecului.

  — Ahhh! ţip.

  Mă ia prin surprindere, dar nu pot să zic că mă doare cu adevărat, mă furnică peste tot, şi mă loveşte din nou. Mai tare.

  — Aaah!

  Vreau să mă mişc, să mă zvârcolesc… ca să scap, sau să primesc mai bine, fiecare lovitură… Nu ştiu – e atât de copleşitor… Nu pot să-mi trag braţele… am picioarele bine legate… Sunt imobilizată cât se poate de ferm… şi mă loveşte din nou peste sâni – şi ţip tare. Şi e o dulce agonie – suportabilă, doar… plăcută – nu, nu imediat, dar pe măsură ce pielea mea cântă cu fiecare lovitură într-un contrapunct perfect cu muzica din capul meu, sunt târâtă într-o parte întunecată a psihicului meu, care se abandonează acestei senzaţii extrem de erotice. Da primesc asta. Mă loveşte peste şolduri, apoi trece cu lovituri iuţi la părul pubian, pe coapse şi jos, pe coapsa interioară… apoi în susul trupului meu… peste şolduri. Continuă să aplice loviturile şi deodată muzica se opreşte. La fel face şi el. Apoi cântarea începe din nou… Într-un crescendo neîntrerupt, iar el mă copleşeşte cu o ploaie de lovituri… iar eu gem şi mă zvârcolesc. Încă o dată, totul încetează şi e linişte… cu excepţia respiraţiei mele nestăpânite… şi a unei dorinţe sălbatice. Pentru… oh… ce se întâmplă? Ce are să facă acum? Excitaţia e aproape insuportabilă. Am intrat într-un loc foarte întunecat, carnal.

  Patul se mişcă când simt că se urcă deasupra mea, iar cântecul începe din nou. L-a pus pe „repetat”… de data asta, nasul şi buzele lui iau locul blăniţei… Îmi coboară pe gât sărutând, sugând… apoi la sâni… Ah! Aţâţându-mi fiecare sfârc pe rând… limba lui rotindu-se în jurul unuia dintre ei, în vreme ce degetele lui neobosite mi-l excită pe celălalt… Gem, cred că tare, pentru că nu mă pot auzi. Sunt pierdută. Pierdută în el… pierdută în vocile astrale, serafice… pierdută în faţa tuturor senzaţiilor de care nu pot scăpa… Sunt complet la mila atingerilor lui măiestre.

  Se mută mai jos, la pântec – dă rotocoale buricului cu limba – pe acelaşi traseu pe care înainte au fost cnutul şi blăniţa… gem. Sărută, suge şi ciuguleşte… deplasându-se spre sud… şi deodată limba lui ajunge acolo. La joncţiunea coapselor. Îmi dau capul pe spate şi ţip cât pot în momentul când aproape explodez într-un orgasm… sunt pe marginea abisului, iar el se opreşte.

  Nu! Patul se mişcă, iar el îngenunchează între picioarele mele. Se apleacă spre unul dintre stâlpii patului şi deodată cătuşa de pe glezna mea dispare. Îmi trag piciorul spre mijlocul patului… sprijinindu-l de el. Se apleacă spre celălalt stâlp şi-mi eliberează şi al doilea picior. Îşi mişcă repede mâinile în josul picioarelor, strângând şi frământând, readucând viaţa în ele. Apoi, apucându-mă de şolduri, mă ridică astfel încât spatele meu e suspendat deasupra patului. Sunt arcuită, sprijinită pe umeri. Ce? îngenunchează între picioarele mele… şi, cu o singură mişcare iute şi puternică, e în mine… of, Dumnezeule… şi ţip iar. Trepidaţia orgasmului meu iminent începe, iar el rămâne nemişcat. Trepidaţia încetează… oh, nu… vrea să mă tortureze şi mai mult.

  — Te rog! mă vait eu.

  Mă strânge şi mai tare… drept avertisment? Nu ştiu, degetele lui sunt înfipte în carnea fundului meu în timp ce eu stau întinsă şi gâfâi… aşa încât mă străduiesc să stau imobilă. Foarte încet, începe să se mişte din nou… afară, apoi înăuntru… agonizant de lent. Dumnezeule mare – te rog! Ţip în sinea mea… Şi odată cu creşterea numărului de voci din piesa corală, sporeşte şi el ritmul, infinitezimal, se stăpâneşte atât de bine… e atât de în ritm cu muzica. Iar eu nu mai pot să suport.

  — Te rog, îl implor şi, cu o mişcare rapidă, mă coboară iar pe pat şi stă întins deasupra mea, sprijinindu-şi greutatea cu mâinile pe pat alături de sânii mei, şi împinge în continuare în mine. Când muzica atinge apogeul, eu cad… cădere liberă… În cel mai intens şi agonizant orgasm pe care l-am avut vreodată, iar Christian mă urmează… Împingând cu forţă în mine de încă trei ori… oprindu-se în sfârşit şi apoi prăbuşindu-se peste mine.

  În timp ce conştiinţa mea se întoarce din locurile unde-o fi fost, Christian îşi scoate membrul din mine. Muzica s-a oprit şi simt cum se întinde peste trupul meu şi-mi desface cătuşa de la mâna dreaptă. Gem când îmi simt mâna eliberată. Cu gesturi iuţi, îmi eliberează şi cealaltă mână, trăgându-mi cu blândeţe masca de pe ochi, şi-mi scoate şi căştile. Clipesc în lumina blândă şi slabă şi privesc în ochii lui cenuşii intenşi.

  — Bună, murmură el.

  — Bună! îi răspund cu sfială.

  Buzele i se ridică într-un zâmbet şi mă sărută cu tandreţe.

  — Te-ai comportat minunat, şopteşte el. Întoarce-te.

  Doamne! – ce-o vrea să mai facă acum? Ochii i se îmblânzesc.

  — Nu vreau decât să-ţi masez umerii.

  — Oh… bine.

  Mă rostogolesc ţeapănă pe burtă. Tare ostenită sunt. Christian stă călare pe mine şi începe să-mi maseze umerii. Gem zgomotos – are nişte degete puternice, care ştiu ce au de făcut. Se apleacă şi mă sărută pe cap.

  — Ce era muzica aia? bâigui aproape nedesluşit.

  — Se numeşte Spem în Alium, un motet în patruzeci de părţi de Thomas Talis.

  — A fost… copleşitor.

  — Întotdeauna mi-am dorit să mă fut pe muzica aia.

  — Altă premieră, domnule Grey?

  — Într-adevăr, domnişoară Steele.

  Gem din nou când degetele lui îşi execută lucrătura magică pe umerii mei.

  — Ei bine, şi pentru mine a fost prima oară când mi-am tras-o pe muzica asta, murmur somnoroasă.

  — Hmm… tu şi cu mine, ne oferim unul altuia multe premiere.

  O spune cu o voce serioasă.

  — Şi ce ţi-am spus în somn, Chris… ăă, Sir?

  Mâinile lui se opresc pentru un moment.

  — Ai spus o mulţime de lucruri, Anastasia.. Ai vorbit despre cuşti şi despre căpşuni… că vrei mai mult… şi că ţi-e dor de mine.

  Oh, slavă Domnului pentru asta.

  — Doar atât?

  Uşurarea din glasul meu e evidentă. Christian se opreşte din masajul lui divin şi se mută în aşa fel încât stă întins lângă mine, proptit pe cot. E încruntat.

  — Ce-ai crezut c-ai spus?

  Of, la naiba!

  — Că, după părerea mea, eşti urât, îngâmfat şi că în pat nu eşti bun de nimic.

  Şănţuleţul dintre sprâncene i se adânceşte.

  — Păi, fireşte că sunt toate lucrurile astea, iar acum chiar că sunt intrigat. Ce ascunzi de mine, domnişoară Steele?

  Clipesc către el cu inocenţă.

  — Nu ascund nimic.

  — Anastasia, nu te pricepi deloc să minţi.

  — Credeam că o să mă faci să chicotesc după sex; nu aşa ai să reuşeşti.

  Buzele i se ridică într-un zâmbet şi zice:

  — Nu ştiu să spun bancuri.

  — Domnule Grey! Există ceva pe care să nu poţi să-l faci?

  Zâmbesc către el cu gura până la urechi şi el îmi zâmbeşte, la rându-i.

  — Nu, dar nu mă pricep deloc să spun bancuri.

  Pare atât de mândru de el, încât încep să chicotesc.

  — Nici eu nu mă pricep deloc la bancuri.

  — Ce sunet adorabil, murmură el şi mă sărută. Şi totuşi îmi ascunzi ceva, Anastasia. S-ar putea să fie nevoie să te torturez ca să mărturiseşti.

  Capitolul 26

  Mă trezesc speriată. Am impresia că am căzut pe nişte scări în vis şi sar repede în capul oaselor, dezorientată pe moment. E întuneric şi sunt singură în patul lui Christian. Ceva m-a trezit, vreun gând sâcâitor. E cinci dimineaţa, dar mă simt odihnită. De ce? A – e diferenţa de fus orar – În Georgia ar fi fost opt dimineaţa. Fir-ar!. Trebuie să iau pilula. Mă dau repede jos din pat, recunoscătoare chestiei care m-a trezit. Aud vag nişte note interpretate de un pian. Christian cântă. Asta trebuie să văd. Îmi place la nebunie să-l văd cântând. Goală, iau halatul de pe fotoliu şi mă duc în linişte pe coridor, îmbrăcându-mă din mers şi ascultând sunetul magic al lamentării melodioase care se aude din încăperea spaţioasă.

  Învăluit în întuneric, Christian stă în centrul unei sfere luminoase în timp ce cântă, iar părul îi scânteiază. Pare dezbrăcat complet, dar eu ştiu că are pe el pantalonii de pijama. Se concentrează şi cântă minunat, pierdut în melancolia muzicii. Îl privesc din umbră şi ezit, căci nu vreau să-l întrerup. Vreau să-l ţin în braţe. Pare pierdut, trist chiar, şi dureros de singuratic sau poate că doar muzica e atât de plină de atâta tristeţe acută. Termină piesa, se opreşte o fracţiune de secundă, apoi începe s-o cânte din nou.. Mă mişc cu prudenţă spre el, atrasă ca molia de flacără… ideea mă face să zâmbesc. Ridică privirea spre mine şi se încruntă înainte de a se uita din nou la propriile mâini.

  Of, la naiba, e supărat pentru că-l deranjez?

  — La ora asta, trebuia să dormi, mă dojeneşte el cu blândeţe.

  Îmi dau seama că e preocupat de ceva.

  — Şi tu ar trebui, spun cu mai puţină blândeţe.

  — Mă cerţi, domnişoară Steele?

  — Da, domnule Grey, te cert.

  — Păi, nu pot să dorm.

  Se încruntă din nou când o urmă de iritare sau de mânie îi traversează faţa. Pe mine? Cu siguranţă că nu.

  Îi ignor expresia facială şi cu mare curaj mă aşez lângă el pe scaunul pianului, punându-mi capul pe umărul lui gol ca să-i pot vedea degetele abile şi agile mângâind clapele. Se opreşte o clipită şi continuă până la finalul piesei.

  — Ce-a fost asta? întreb încetişor.

  — Chopin. Preludiu opus 28, numărul patru. În Mi minor, dacă te interesează, murmură el.

  — Întotdeauna sunt interesată de ceea ce faci.

  Se întoarce şi-şi lipeşte buzele de părul meu.

  — N-am vrut să te trezesc din somn.

  — Nu m-ai trezit. Cânt-o pe cealaltă.

  — Cealaltă?

  — Piesa de Bach, pe care ai cântat-o în prima noapte când am rămas aici.

  — A, Marcello.

  Începe să cânte lent şi cu luare-aminte. Îi simt mişcarea mâinilor în umeri cum stau rezemată de el şi închid ochii. Notele triste şi profund emoţionale ne înconjoară încet, cu jale, reflectându-se de pereţi. Este o piesă de o frumuseţe obsedantă, mai tristă chiar decât Chopin, iar eu mă pierd în frumuseţea tânguirii. Până la un anumit punct, reflectă ceea ce simt. Dorinţa profundă şi acută de a-l cunoaşte mai bine pe acest om extraordinar, de a-i înţelege tristeţea. Mult prea curând, piesa ajunge la final.

  — De ce cânţi doar piese atât de triste?

  Îmi îndrept spatele şi mă uit la el cum ridică din umeri ca răspuns la întrebarea mea, cu o expresie precaută pe faţă.

  — Aşadar, aveai doar şase ani când ai început să cânţi.

  Încuviinţează cu o mişcare a capului, înteţindu-şi privirea precaută. După o clipă, se hotărăşte să răspundă:

  — M-am aruncat cu totul în studiul pianului din dorinţa de a-i face pe plac noii mele mame.

  — Ca să-ţi găseşti locul în familia perfectă?

  — Da, ca să zic aşa, zice el evaziv. De ce eşti trează? Nu simţi nevoia să-ţi revii după oboseala zilei de ieri?

  — Pentru mine e opt dimineaţa. Şi trebuie să-mi iau pilula.

  Ridică o sprânceană, surprins.

  — Bravo că ţi-ai adus aminte, murmură el şi-mi dau seama că e impresionat. Numai tu puteai să începi să iei o pilulă anticoncepţională al cărei efect depinde de ora la care e luată într-o zonă orară diferită. Poate că ar fi bine să aştepţi o jumătate de oră, şi pe urmă încă o jumătate de oră mâine-dimineaţă. În aşa fel încât, până la urmă, să ajungi să o iei şi aici la o oră rezonabilă.

  — Iată un plan bun, murmur eu. Deci, ce facem timp de o jumătate de oră?

  Mă uit la el, clipind cu inocenţă.

  — Îmi trec prin minte vreo câteva lucruri.

  Rânjeşte lubric. Eu îi arunc o privire impasibilă, cu toate că mă topesc sub privirea lui atotştiutoare.

  — Pe de altă parte, am putea să discutăm, sugerez eu pe un ton calm.

  Fruntea i se încreţeşte.

  — Aş prefera să facem ceea ce am în minte.

  Mă ridică în poala lui.

  — Tu întotdeauna preferi să faci sex în loc să vorbeşti.

  Râd şi încerc să-mi păstrez echilibrul ţinându-mă de braţele lui.

  — Aşa este. Mai ales cu tine.

  Îşi freacă nasul de părul meu şi începe un lung şir de săruturi de sub ureche spre gât.

  — Poate pe pianul meu, şopteşte el.

  Oh, Doamne! Întreg trupul mi se contractă la această idee. Pianul. Uau!

  — Vreau să lămurim ceva, şoptesc eu în timp ce pulsul mi se accelerează, iar zeiţa intimă închide ochii, desfătându-se cu senzaţia dată de buzele lui pe pielea mea.

  Se opreşte înainte de a-şi continua asaltul senzual.

  — Întotdeauna însetată de informaţii, domnişoară Steele. Ce mai trebuie lămurit? îmi murmură el pe pielea de la baza gâtului, continuându-şi săruturile tandre.

  — Noi, şoptesc închizând ochii.

  — Hmm. Ce anume?

  Încetează să-mi mai presare sărutări pe umăr.

  — Contractul.

  Înalţă capul ca să se uite în jos la mine, cu o undă de amuzament în privire, şi oftează. Mă mângâie pe gât cu vârfurile degetelor.

  — Păi, eu cred că respectivul contract este irelevant, tu nu eşti de aceeaşi părere?

  Are o voce joasă şi răguşită, iar ochii îi sunt calzi.

  — Irelevant?

  — Da, irelevant.

  Zâmbeşte, iar eu mă uit la el nedumerită.

  — Dar erai atât de dornic.

  — Păi, asta era înainte. În orice caz, Regulile nu sunt irelevante, rămân în vigoare.

  Expresia îi devine ceva mai dură.

  — Înainte? Înainte de ce?

  — Înainte…

  Se opreşte şi din nou are pe faţă expresia aia precaută.

  — De mai mult, zice şi ridică din umeri.

  — Oh.

  — Şi-apoi, am fost deja în sala de jocuri de două ori, şi n-ai dat bir cu fugiţii.

  — Te aştepţi s-o fac?

  — Nimic din ceea ce faci nu e de aşteptat, Anastasia, replică el sec.

  — Deci, ca să clarificăm lucrurile. Tu vrei doar să respect tot timpul partea referitoare la Reguli din contract, dar nu şi restul contractului?

  — În afară de sala de jocuri. Vreau să respecţi spiritul contractului în sala de jocuri şi, da, vreau să respecţi regulile – tot timpul. Atunci o să ştiu că eşti în siguranţă şi voi fi în măsură să te am ori de cât ori voi dori.

  — Şi dacă încalc vreuna dintre Reguli?

  — Atunci o să te pedepsesc.

  — Dar n-o să ai nevoie de permisiunea mea?

  — Ba da, voi avea.

  — Şi dacă spun nu?

  Se uită la mine un moment, cu o expresie confuză.

  — Dacă spui nu, spui nu. Va trebui să găsesc o cale să te conving.

  Mă îndepărtez de el şi mă ridic în picioare. Am nevoie de o oarecare distanţă. Se încruntă când mă uit în jos la el. Pare din nou nedumerit şi precaut.

  — Aşadar, aspectul pedepsirii rămâne.

  — Da, dar numai dacă încâlci Regulile.

  — Va trebui să le citesc din nou, spun, încercând să-mi amintesc detaliile.

  — Ţi le aduc imediat.

  A căpătat dintr-odată un ton profesional.

  Ohoho! Ia te uită ce repede a devenit chestia asta serioasă. Se ridică de la pian şi se duce cu graţie la el în birou. Simt că mă furnică pielea capului. Dumnezeule, am nevoie să beau un ceai. Viitorul aşa-zisei noastre relaţii este discutat la 5.45 dimineaţa, când el e preocupat de cu totul altceva – e înţelept aşa? Mă duc în bucătărie, unde întunericul e încă stăpân. Unde-or fi întrerupătoarele? Le găsesc şi pun apă în ceainic. Pilula! Scotocesc în poşetă, pe care am lăsat-o pe barul pentru micul dejun, şi le găsesc rapid. O înghiţitură şi-am scăpat. Până să termin, Christian se întoarce şi, aşezat pe un taburet, se uită la mine atent.

  — Uite-le.

  Îmi întinde o foaie de hârtie printată şi remarc că a tăiat unele lucruri.

  REGULI

  Obedienţa:

  Supusa va executa imediat orice porunci date de Dominator fără ezitare sau reţinere şi într-o manieră expeditivă. Supusa va accepta, orice activitate sexuală considerată potrivită şi plăcută de către Dominator, exceptând acele activităţi care sunt menţionate în limitele dure (Anexa 2). Ea va face asta cu înfocare şi fără ezitare.

  Somnul:

  Supusa va face în aşa fel încât să doarmă minimum şapte ore pe noapte, atunci când nu este cu Dominatorul.

  Mâncarea:

  Supusa va mânca în mod regulat pentru-a-şi păstra sănătatea şi starea de bine, dintr-o listă de alimente prescrise (Anexa 4). Supusa nu va consuma gustări între mese, cu excepţia fructelor.

  Îmbrăcămintea:

  Pe durata Termenului, Supusa va purta doar haine aprobate de Dominator. Dominatorul va asigura un buget de îmbrăcăminte pentru Supusă, pe care aceasta îl va utiliza. Dominatorul o va însoţi din când în când pe Supusă la cumpărături. Dacă Dominatorul solicită acest lucru, Supusa va purta în timpul Termenului orice podoabe îi vor fi cerute de Dominator, în prezenţa Dominatorului şi ori de câte ori Dominatorul consideră că este cazul.

  Exerciţiile fizice:

  Dominatorul îi va asigura Supusei un instructor personal de patru ori pe săptămână în şedinţe lungi de o oră, la ore care vor fi convenite între preparator şi Supusă. Preparatorul personal va raporta Dominatorului cu privire la progresele Supusei.

  Igiena personală/Frumuseţea:

  Supusa se va păstra tot timpul curată, rasă şi/sau epilată. Supusa va merge la un salon de înfrumuseţare ales de Dominator în momente decise de Dominator şi va fi supusă oricăror tratamente pe care Dominatorul le va considera necesare.

  Siguranţa personală:

  Supusa nu va bea în exces, nu va fuma, nu va lua narcotice uşoare şi nu se va expune unor pericole inutile.

  Calităţile personale:

  Supusa nu se va angaja în nici o relaţie sexuală cu altcineva în afară de Dominator. Supusa se va comporta într-o manieră modestă şi respectuoasă în orice moment. Ea trebuie să înţeleagă că felul cum se comportă se reflectă direct asupra Dominatorului. Va fi făcută răspunzătoare pentru orice fărădelege, delict şi contravenţie comise când nu se află în prezenţa Dominatorului.

  Nerespectarea oricăreia dintre prevederile de mai sus va avea drept consecinţă pedepsirea imediată, natura pedepsei urmând a fi determinată de Dominator.

  — Vasăzică, chestia cu obedienţa rămâne?

  — O, da, zice el rânjind.

  Clatin din cap amuzată şi, până să-mi dau seama, îmi rostogolesc ochii în cap la el.

  — Cumva ţi-ai rostogolit ochii la mine, Anastasia? murmură el.

  O, Doamne!

  — Posibil, depinde ce reacţie o să ai.

  — Aceeaşi ca întotdeauna, spune el, clătinând din cap, cu ochii aprinşi de excitare.

  Înghit în sec instinctiv şi un frison de euforie mă străbate din creştet până-n tălpi.

  — Deci…

  Fir-ar să fie, ce mă fac?

  — Vrei să mă baţi la fund acum.

  — Da, şi am s-o fac.

  — Ei na, serios, domnule Grey? îl provoc şi-i zâmbesc larg.

  Jocul ăsta poate fi jucat de amândoi.

  — Ce, ai de gând să mă opreşti?

  — Va trebui să mă prinzi mai întâi.

  Ochii i se măresc un pic, apoi rânjeşte, ridicându-se încet în picioare.

  — Ei, serios, domnişoară Steele?

  Între noi doi e barul pentru micul dejun. Niciodată n-am fost mai recunoscătoare pentru existenţa lui ca acum.

  — Şi-ţi mai muşti şi buza pe deasupra, zice mişcându-se spre stânga lui, în timp ce eu mă mişc spre stânga mea.

  — N-ai s-o faci, îl tachinez eu. Ce, tu nu-ţi rostogoleşti ochii?

  Încerc să discut raţional cu el. Continuă să se mişte spre stânga, lucru pe care-l fac şi eu.

  — Da, dar tocmai ai ridicat ştacheta excitării cu acest joc.

  Are ochii aprinşi şi întreaga lui fiinţă emană o anticipare dezlănţuită.

  — Sunt foarte iute, să ştii, zic eu încercând să par nonşalantă.

  — Şi eu.

  Mă urmăreşte în propria lui bucătărie.

  — Ai de gând să vii liniştită? întreabă el.

  — Am făcut-o vreodată?

  — Domnişoară Steele, ce vrei să spui? Zâmbeşte afectat. O să fie mai rău pentru tine dacă trebuie să vin să te iau.

  — Asta doar dacă mă prinzi, Christian. Şi chiar în clipa asta, nu am nici o intenţie să te las să mă prinzi.

  — Anastasia, ai putea să cazi şi să te răneşti. Ceea ce te pune în directă contravenţie faţă de regula numărul şapte, acum, şase.

  — Am fost în pericol de când te-am cunoscut, domnule Grey, cu sau fără reguli.

  — Da, ai fost.

  Se opreşte şi fruntea i se încreţeşte.

  Deodată se aruncă să mă prindă, făcându-mă să ţip şi să dau fuga la masa din sufragerie. Reuşesc să scap, punând masa între noi doi. Inima-mi bate tare şi adrenalina îmi inundă corpul… mamă!. Ce palpitant e. Sunt din nou copil, deşi nu e în regulă. Îl privesc cu atenţie în timp ce se apropie fără grabă de mine. Mă îndepărtez un pic.

  — Fără doar şi poate că ştii să distragi un bărbat, Anastasia.

  — Ţelul nostru este să oferim plăcere, domnule Grey. Să te distrag de la ce?

  — De la viaţă. De la univers.

  Face un gest vag cu mâna.

  — Păreai foarte preocupat când cântai la pian.

  Se opreşte şi-şi încrucişează braţele la piept, cu o expresie amuzată.

  — Putem să ne jucăm aşa toată ziua, iubito, dar tot o să te prind şi o să fie mai rău pentru tine când am s-o fac.

  — Ba n-ai să mă prinzi.

  Nu trebuie să fiu prea încrezătoare, îmi repet ca pe o mantra. Vocea interioară şi-a găsit pantofii de sport Nike şi aşteaptă în blocstarturi.

  — Cineva ar putea să creadă că nu vrei să te prind.

  — Păi, nu vreau, tocmai asta e ideea. Îmi repugnă la fel de mult pedepsirea precum îţi repugnă ţie să te ating.

  Întregul lui comportament se schimbă într-o secundă. Christian cel jucăuş a dispărut şi acum stă şi se uită la mine de parcă l-aş fi plesnit peste faţă. A căpătat o paloare cadaverică.

  — Aşa simţi tu? şopteşte el

  Aceste trei cuvinte şi felul cum le-a pronunţat îmi spun foarte multe. Oh, nu. Îmi spun foarte multe despre el şi despre ceea ce simte. Îmi spun despre frica şi aversiunea lui. Mă încrunt. Nu, nu mă simt chiar aşa de rău. În nici un caz. Sigur?

  — Nu. Nu mă afectează chiar atât de mult, dar ca să-ţi faci o idee, murmur eu, privindu-l cu nelinişte.

  — Aha, spune el.

  Fir-ar. Pare complet şi cu desăvârşire pierdut, ca şi cum i-aş fi tras covorul de sub picioare.

  Trag aer adânc în piept şi dau ocol mesei până când ajung în faţa lui, privindu-l drept în ochii lui neliniştiţi.

  — Chiar aşa de tare urăşti treaba asta? murmură el cu ochii plin de oroare.

  — Păi… nu, îl liniştesc eu din nou.

  Dumnezeule… asta simte el despre faptul de a fi atins de alţi oameni?

  — Nu. Sunt ambivalenţă în privinţa asta. Nu-mi place, dar nici nu pot să zic c-o urăsc.

  — Dar noaptea trecută, în sala de jocuri, ai…

  — O fac pentru tine, Christian, pentru că ai tu nevoie. Eu n-am. Noaptea trecută nu m-ai rănit. Asta a fost într-un context diferit şi pot să accept asta în sinea mea, şi am încredere în tine. Dar când vrei să mă pedepseşti, mi-e teamă c-o să mă răneşti.

  Ochii i se întunecă precum o furtună turbulentă. Timpul se mută, se dilată şi trece repede înainte să răspundă.

  — Vreau să te rănesc. Dar nu mai mult decât ai putea să suporţi.

  Mama mă-sii!

  — De ce?

  Îşi trece mâna prin păr şi ridică din umeri.

  — Pur şi simplu, aşa simt nevoia.

  Se opreşte şi mă priveşte îndurerat, apoi închide ochii şi clatină din cap.

  — Nu pot să-ţi spun, şopteşte el.

  — Nu poţi sau nu vrei?

  — Nu vreau.

  — Deci ştii de ce.

  — Da.

  — Dar nu vrei să-mi spui.

  — Dacă-ţi spun, vei fugi ţipând din camera asta şi n-o să mai vrei niciodată să te întorci. Se uită la mine cu precauţie. Nu pot să risc asta, Anastasia.

  — Vrei să rămân.

  — Mai mult decât îţi dai tu seama. N-aş suporta să te pierd.

  O, Doamne!

  Se uită la mine şi, deodată, mă ia în braţe şi mă sărută, mă sărută cu pasiune. Mă ia cu totul prin surprindere şi simt în sărutul lui panica şi nevoia disperată.

  — Nu mă părăsi. Ai spus că nu mă vei părăsi şi m-ai implorat să nu te părăsesc, în somn, murmură el cu gura apropiată de buzele mele.

  Ah… confesiunile mele nocturne.

  — Nu vreau să plec.

  Şi inima mi se strânge şi am senzaţia că se întoarce pe dos.

  Acesta e un om aflat la nevoie. Frica lui e cât se poate de vădită, dar el e pierdut… undeva în întunecimea lui. Ochii lui sunt mari, cu o privire pustiită şi torturată. Pot să-l alin, să-l însoţesc un scurt timp în întunecime şi să-l aduc la lumină.

  — Arată-mi, şoptesc.

  — Ce să-ţi arăt?

  — Arată-mi cât de mult poate să doară.

  — Ce?

  — Pedepseşte-mă. Vreau să ştiu cât de rău poate să fie.

  Christian se depărtează de mine, complet confuz.

  — Adică, vrei să încerci?

  — Da, ţi-am spus că vreau.

  Dar mai am şi un motiv ascuns. Dacă fac asta pentru el, poate c-o să mă lase să-l ating. Clipeşte către mine.

  — Ana, eşti tare derutantă.

  — Şi eu sunt derutată. Încerc să lămuresc problema asta. Şi tu, şi eu vom şti, odată pentru totdeauna, dacă pot s-o fac. Dacă pot să suport asta, atunci poate că tu…

  Nu-mi mai găsesc cuvintele, iar el rămâne iar cu ochii mari. Ştie că mă refer la ideea de a-l atinge. Pe moment, pare sfâşiat, dar pe urmă o hotărâre de oţel se aşterne peste faţa lui şi îşi îngustează privirea, uitându-se la mine speculativ, de parcă ar cântări alternativele.

  Brusc, îmi apucă braţul într-o strânsoare fermă şi se întoarce, scoţându-mă din camera mare şi ducându-mă pe scară la sala de jocuri. Plăcere şi durere, recompensă şi pedeapsă – cuvintele lui de altădată îmi răsună în minte.

  — O să-ţi arăt cât de rău poate să fie, iar tu o să poţi lua o hotărâre. Se opreşte lângă uşă. Eşti gata pentru asta?

  Încuviinţez din cap, sunt hotărâtă, şi mă simt vag ameţită, fără vlagă, căci tot sângele mi-a părăsit faţa.

  Deschide uşa şi, continuând să mă ţină strâns de braţ, ia ceea ce pare a fi o centură din rastelul de lângă uşă, apoi mă duce la bancheta din piele roşie din colţul îndepărtat al camerei.

  — Apleacă-te peste banchetă, murmură el încet.

  În regulă, asta pot să fac. Mă aplec peste pielea moale şi netedă. M-a lăsat cu halatul pe mine. Într-o parte liniştită a creierului, sunt vag surprinsă că nu m-a pus să-l dau jos. Doamne, o să mă doară… ştiu.

  — Ne aflăm aici pentru că ai spus da, Anastasia. Şi pentru că ai fugit de mine. Am să te lovesc de şase ori, iar tu vei număra loviturile odată cu mine.

  De ce naiba nu trece odată la fapte? Mereu face un mare caz din faptul că mă pedepseşte. Îmi rostogolesc ochii, ştiind prea bine că nu poate să mă vadă.

  Îmi ridică marginea halatului şi, din cine ştie ce motiv, situaţia mi se pare mai intimă decât dacă aş fi fost dezbrăcată. Îmi mângâie cu tandreţe fundul, trecându-şi mâinile calde peste ambele fese şi în jos spre părţile superioare ale coapselor.

  — Fac asta ca să ţii minte să nu mai fugi de mine şi, oricât de excitant ar fi, nu vreau să fugi niciodată de mine, şopteşte el.

  Şi ironia situaţiei nu-mi scapă. Am fugit tocmai ca să evit asta. Dacă şi-ar fi deschis braţele, aş fi alergat la el, nu aş fi fugit de el.

  — Şi-ai mai şi rostogolit ochii la mine. Ştii bine ce părere am despre asta.

  Deodată, din glas i-a dispărut acea frică plină de nelinişte şi iritare. S-a întors de pe unde o fi fost. O aud în tonul lui, în felul cum îşi aşază degetele pe spatele meu, ţinându-mă – iar atmosfera din încăpere se modifică.

  Închid ochii, pregătindu-mă pentru lovitură. Vine cu forţă, plesnindu-mă peste fund, iar muşcătura centurii din piele e aşa cum m-am temut c-o să fie. Involuntar, scot un ţipăt şi iau o gură uriaşă de aer.

  — Numără, Anastasia! îmi porunceşte.

  — Unu! strig la el şi parc-ar fi o înjurătură.

  Mă loveşte din nou, iar durerea pulsează şi reverberează pe dunga lăsată de centură. Fir-ar să fie!. Ce ustură!

  — Doi! ţip eu.

  Ţipătul mă face să mă simt mai bine. Respiraţia lui e întretăiată şi aspră, în vreme ce a mea e aproape inexistentă, căci bâjbâi cu disperare prin psihicul meu căutând măcar un dram de forţă internă. Cureaua îmi taie din nou carnea.

  — Trei!

  Lacrimile îmi ţâşnesc din ochi. Dumnezeule – e mai greu decât mi-am închipuit – e cu mult mai greu decât bătaia cu palma la şezut. Iar el nu se abţine cu nimic.

  — Patru! zbier când simt din nou muşcătura centurii, iar de data asta lacrimile îmi şiroiesc pe obraji. Nu vreau să plâng. Mă supără faptul că plâng. Mă loveşte din nou.

  — Cinci.

  Glasul meu e mai degrabă un suspin înecat, strangulat, şi în clipa asta cred că-l urăsc. Încă una, mai pot să suport încă una. Am senzaţia că fundul mi-a luat foc.

  — Şase, şoptesc când durerea sfâşietoare mă săgetează din nou şi aud cum lasă cureaua jos în spatele meu şi mă trage în braţele lui, plin de ardoare şi compasiune… iar eu nu vreau nimic de la el.

  — Dă-mi drumul… nu…

  Şi mă lupt să scap din braţele lui, împingându-l de lângă mine. Mă lupt cu el.

  — Nu m-atinge! şuier eu.

  Mă îndrept de spate şi mă uit ţintă la el, iar el mă urmăreşte consternat, cu ochii măriţi, de parcă s-ar teme să n-o rup la fugă. Îmi şterg furioasă lacrimile din ochi cu dosul palmelor, aruncându-i o căutătură cruntă.

  — Asta ţi-ar plăcea cu adevărat? Să mă vezi pe mine aşa?

  Îmi şterg nasul cu mâneca halatului.

  El se uită la mine cu prudenţă.

  — Ei, să ştii că eşti un nemernic stricat!

  — Ana, îmi zice el şocat, pe un ton rugător.

  — Nici o „Ana”, să nu-ndrăzneşti! Trebuie să-ţi rezolvi bubele alea din cap, Grey!

  Şi, cu asta, mă întorc ţeapănă şi ies din încăpere, închizând uşa fără s-o trântesc.

  Rămân cu mâna încleştată pe clanţă în spatele meu şi, câteva momente, stau rezemată cu spatele de uşă. Unde să merg? Să fug? Să rămân? Sunt atât de furioasă, că lacrimi fierbinţi îmi şiroiesc pe obraji, şi le şterg furioasă cu palma. Vreau doar să stau ghemuită undeva. Să stau ghemuită şi să mă refac, cumva. Să-mi vindec încrederea sfărâmată. Cum de-am putut să fiu atât de proastă? Bineînţeles că doare.

  Cu teamă, îmi frec posteriorul. Aaah! Doare. Unde să mă duc? Nu în camera lui. În camera mea, sau în camera care va fi a mea, nu, este a mea… a fost a mea. De-aia voia el s-o păstrez. Ştia că voi avea nevoie să mă distanţez de el.

  Pornesc cu mişcări ţepene în acea direcţie, conştientă că s-ar putea să fiu urmărită de Christian. E încă întuneric în dormitor, zorii fiind doar ca o şoaptă pe linia orizontului. Mă urc cu stângăcie în pat, atentă să nu stau pe fundul dureros şi sensibil. Rămân cu halatul de baie pe mine, înfăşurându-l pe corp, şi mă ghemuiesc şi nu mă mai abţin – plâng în hohote cu capul în pernă.

  Ce mi-am închipuit? De ce l-am lăsat să-mi facă una ca asta? Am vrut întunericul, să explorez cât de rău poate să fie – dar e prea întuneric pentru mine. Nu pot să fac asta. Totuşi, asta e ceea ce face el. Aşa îşi obţine el satisfacţia.

  Ce manieră de a mă trezi! Şi, ca să fiu dreaptă cu el, m-a avertizat şi iar m-a avertizat, în repetate rânduri. Nu e normal. Are nevoi pe care eu nu i le pot satisface. Îmi dau seama de asta acum. Nu vreau ca el să mă mai lovească în halul ăsta niciodată. Îmi amintesc de cele două dăţi în care m-a mai lovit şi la cât de uşor mi-a fost atunci, prin comparaţie. E de ajuns aşa pentru el? Plâng cu şi mai mare foc în pernă. O să-l pierd. N-o să vrea să mai fiu cu el dacă nu pot să-i dau asta. De ce, de ce, de ce m-am îndrăgostit de Cincizeci de Vicii? De ce? De ce nu pot să-l iubesc pe José, pe Paul Clayton sau pe cineva ca mine?

  Of, ce privire distrusă avea când am plecat. Am fost atât de crudă, şocată de sălbăticie… mă va ierta oare… Îl voi ierta? Gândurile îmi sunt învălmăşite şi confuze, reverberându-se şi ricoşând în interiorul capului meu. Vocea interioară clatină din cap cu tristeţe, iar zeiţa intimă nu e de văzut pe nicăieri. Of, pentru mine asta e o dimineaţă întunecată a sufletului. Sunt atât de singură. O vreau pe mama. Îmi amintesc de vorbele ei spuse la despărţire, pe aeroport.

  Ascultă-ţi inima, draga mea, şi te rog, te rog mult – încearcă să nu mai despici firul în patru. Relaxează-te şi bucură-te de viaţă. Eşti atât de tânără, scumpa mea. Ai atâta viaţă de trăit, doar să laşi lucrurile să se întâmple. Meriţi tot ce-i mai bun din orice.

  Uite că mi-am ascultat inima şi m-am ales cu fundul făcut praştie şi spiritul zdruncinat. Trebuie să plec. Asta e… Trebuie să-l părăsesc. Nu e bun pentru mine, iar eu nu sunt bună pentru el. Cum am putea vreodată să facem asta să funcţioneze? Iar gândul că n-am să-l mai văd niciodată, practic, mă sufocă… Cincizeci de Vicii al meu.

  Aud uşa deschizându-se. Oh, nu – e aici. Pune ceva pe noptieră şi patul se mişcă sub greutatea lui când se urcă în spatele meu.

  — Şşşt, şopteşte el, şi vreau să mă îndepărtez de el, să mă mut în cealaltă parte a patului, dar sunt paralizată.

  Nu pot să mă mişc şi stau ţeapănă, fără să mă dau la o parte.

  — Nu te certa cu mine, Ana, te rog, şopteşte el.

  Cu blândeţe, mă trage în braţele lui, îngropându-şi nasul în părul meu şi sărutându-mă pe gât.

  — Nu mă urî, murmură el încetişor cu buzele lipite de pielea mea, cu o voce dureros de tristă.

  Inima mi se strânge din nou şi un nou val de suspine tăcute rupe zăgazurile. Continuă să mă sărute dulce, cu tandreţe, dar eu rămân distantă şi precaută.

  Stăm împreună lungiţi în pat şi trece o veşnicie fără ca vreunul dintre noi să spună ceva. Mă ţine în braţe şi, încetul cu încetul, mă relaxez şi nu mai plâng. Zorile vin şi pleacă, iar lumina blândă creşte în intensitate pe măsură ce intrăm în dimineaţă, dar noi continuăm să stăm lungiţi, în tăcere.

  — Ţi-am adus nişte Advil şi un unguent cu arnică, spune el după un timp îndelungat.

  Mă întorc încet în braţele lui ca să stau cu faţa la el. Îmi sprijin capul pe braţul lui. În ochii cenuşii se citeşte precauţia.

  Mă uit la faţa lui frumoasă. Nu lasă să se citească nimic, dar îşi ţine ochii aţintiţi în ochii mei, abia clipind. Of, frumuseţea lui îmi taie respiraţia. Într-un timp atât de scurt, mi-a devenit atât de nemaipomenit de drag. Întind mâna şi-l mângâi pe obraz, plimbându-mi vârfurile degetelor pe barba nerasă. Închide ochii şi lasă să-i iasă aerul din plămâni.

  — Îmi pare rău, şoptesc eu.

  Deschide ochii şi se uită la mine nedumerit.

  — Pentru ce?

  — Pentru ce-am spus.

  — Nu mi-ai spus nici o noutate.

  Ochii i se îmblânzesc de uşurare.

  — Îmi pare rău că te-am rănit.

  Eu ridic din umeri.

  — Eu am cerut-o.

  Iar acum ştiu. Înghit în sec. Gata, trebuie să-mi spun replica.

  — Nu cred că pot să fiu tot ceea ce tu vrei să fiu, şoptesc.

  Ochii lui se măresc şi clipeşte, pe faţă revenindu-i expresia temătoare.

  — Dar eşti tot ceea ce vreau să fii.

  Poftim?

  — Nu înţeleg. Nu sunt obedientă şi poţi să fii mai mult ca sigur că n-am să te las să-mi mai faci asta vreodată. Şi ăsta e lucrul de care ai nevoie, tu ai spus.

  Închide ochii iar şi văd cum o multitudine de emoţii pun stăpânire pe rând pe faţa lui. Când îi redeschide, are o expresie pustiită. Oh, nu!

  — Ai dreptate. Trebuie să te las să pleci. Nu sunt bun pentru tine.

  Pielea capului mă furnică, iar lumea se depărtează de mine, lăsându-mi la dispoziţie un abis larg şi adânc în care să mă prăbuşesc. Oh, nu!

  — Nu vreau să plec, şoptesc.

  La naiba – asta e. Fie ce-o fi. Încă o dată, ochii mei înoată în lacrimi.

  — Nici eu nu vreau să pleci, şopteşte el cu glas răguşit.

  Ridică mâna şi-mi mângâie tandru obrazul, ştergându-mi o lacrimă cu degetul mare.

  — De când te-am cunoscut, m-am trezit la viaţă.

  Degetul lui mare îmi parcurge conturul buzei de jos.

  — Şi eu, şoptesc. M-am îndrăgostit de tine, Christian.

  Ochii i se măresc din nou, dar de data asta pricina este o teamă pură.

  — Nu! bâiguie el de parcă ar fi rămas fără aer în plămâni.

  Oh, nu!

  — Nu se poate să mă iubeşti, Ana. Nu… e greşit.

  E îngrozit.

  — Greşit? Ce e greşit?

  — Păi, uită-te la tine. Nu pot să te fac fericită, spune cu o voce îndurerată.

  — Dar mă faci fericită, îl contrazic încruntându-mă.

  — Nu şi în acest moment, nu făcând ceea ce vreau să fac.

  Fir-ar să fie! De fapt, despre asta e vorba. La asta se reduce totul – la incompatibilitate – şi îmi vin în minte toate acele biete supuse de dinaintea mea.

  — N-o să putem trece niciodată peste asta, nu-i aşa? şoptesc, simţind furnicături de teamă.

  Clătină din cap cu privirea goală. Închid ochii. Nu suport să mă uit la el.

  — Păi… atunci, o să plec, murmur eu, strâmbându-mă de durere când mă ridic în capul oaselor.

  — Nu, nu pleca, îmi zice el pe un ton din care răzbate panica.

  — Nu mai are nici un rost să rămân.

  Dintr-odată, mă simt obosită, de-a dreptul epuizată, şi vreau să plec acum. Mă dau jos din pat, iar Christian face şi el la fel.

  — Vreau să mă îmbrac, am nevoie de puţină intimitate, spun cu o voce plată şi pustie, lăsându-l în dormitor.

  Cobor scara şi arunc o privire la camera spaţioasă, amintindu-mi că, doar cu câteva ore mai devreme, îmi odihneam capul pe umărul lui în timp ce cânta la pian. Atât de multe s-au întâmplat de atunci. Am avut ochii deschişi şi am văzut până unde poate să ajungă depravarea lui, iar acum ştiu că nu e capabil de iubire – să dăruiască sau să primească iubire. Temerile mele cele mai rele s-au împlinit. Şi, în mod ciudat, e un sentiment eliberator.

  Durerea e atât de intensă încât refuz s-o conştientizez. Mă simt amorţită. Am reuşit, nu ştiu cum, să evadez din corpul meu, iar acum sunt un observator nepăsător al acestei tragedii în curs de desfăşurare. Îmi fac un duş rapid şi metodic, concentrându-mă doar la fiecare secundă care urmează. Acum stoarce sticla cu gel de duş. Pune sticla înapoi în dulăpior. Freacă-te cu lufa pe faţă, pe umeri… şi aşa mai departe, doar acţiuni simple, mecanice, care să necesite numai gânduri simple, mecanice.

  Îmi termin duşul şi, dat fiind că nu m-am spălat pe cap, mă şterg rapid cu prosopul. Mă îmbrac în baie, scoţându-mi din valijoară tricoul şi blugii. Ţesătura aspră a blugilor se freacă de pielea sensibilă a fundului meu, dar sincer e o durere bine-venită fiindcă îmi distrage mintea de la ceea ce se întâmplă cu inima mea zdrobită.

  Stau aplecată ca să-mi închid valiza şi îmi atrage atenţia punga care conţine cadoul lui Christian – o trusă de aeromodelism cu planorul Blanik L23, pe care să şi-l construiască singur. Pericol de lacrimi! Oh, nu… vremuri mai fericite, când exista speranţă pentru mai mult. Scot trusa din ambalaj, ştiind că va trebui să i-o dau. Repede, rup o foaie de hârtie din blocnotes şi îi scriu un mesaj, pe care-l las pe cutie.

  Asta mi-a adus aminte de o vreme fericită.

  Mulţumesc.

  Ana

  Mă uit la imaginea mea în oglindă. O stafie palidă şi chinuită mă priveşte lung. Îmi prind părul într-un coc şi nu iau în seamă cât de umflate-mi sunt pleoapele de la atâta plâns. Vocea interioară încuviinţează din cap. Până şi ea ştie că nu e momentul să fie caustică. Nu-mi vine să cred că lumea mea se destramă în jur, prefăcându-se într-un morman steril de cenuşă, toate speranţele şi visele mele zdrobite cu cruzime. Nu, nu, nu te lăsa stăpânită de modul ăsta de gândire. Nu acum, nu încă. Trag aer adânc în piept, îmi iau valiza şi, după ce îi pun pe pernă trusa de aeromodelism şi bileţelul, mă duc spre camera mare.

  Christian vorbeşte la telefon. E îmbrăcat în blugi negri şi un tricou. E desculţ.

  — Ce-a spus?! strigă el, făcându-mă să tresar. Păi putea să ne spună adevărul, fir-ar al dracului să fie! Ce număr are? Trebuie să-l sun… Welch, asta e o eroare grosolană.

  Ridică privirea şi nu-şi dezlipeşte ochii întunecaţi şi îngânduraţi de mine.

  — Găseşte-o, se răsteşte şi închide telefonul.

  Mă duc la canapea să-mi iau rucsacul, străduindu-mă din răsputeri să-l ignor. Scot Mac-ul din rucsac şi mă duc în bucătărie, aşezându-l cu băgare de seamă pe barul pentru micul dejun, împreună cu BlackBerry-ul şi cheia de la maşină. Când mă întorc cu faţa la el, se uită cu ochii mari la mine, stupefiat şi îngrozit.

  — Am nevoie de banii pe care Taylor i-a obţinut din vânzarea broscuţei.

  Am o voce clară şi calmă, lipsită de emoţie… extraordinar.

  — Ana, nu vreau lucrurile alea, sunt ale tale, spune el, nevenindu-i să creadă. Ia-le.

  — Nu, Christian. Le-am acceptat doar la insistenţele tale, iar acum nu le mai vreau.

  — Ana, fii rezonabilă, mă dojeneşte el.

  — Nu vreau nimic care să-mi amintească de tine. Doar atât, am nevoie de banii obţinuţi de Taylor pentru maşina mea.

  Vocea mea e seacă. El oftează.

  — Chiar vrei să mă răneşti?

  — Nu.

  Mă încrunt, uitându-mă lung la el. Bineînţeles că nu… te iubesc.

  — Nu vreau asta. Doar încerc să mă protejez, şoptesc.

  Pentru că tu nu mă vrei aşa cum te vreau eu.

  — Te rog, Ana, ia lucrurile alea.

  — Christian, n-are rost să ne certăm – vreau banii ăia.

  El îngustează privirea, dar deja nu mă mai intimidează. Mă rog, doar un pic. Îl privesc la rându-mi impasibilă, fără să clipesc sau să-mi cobor ochii.

  — Accepţi un cec?

  — Da, cred că eşti solvabil.

  Nu zâmbeşte. Doar se întoarce şi se duce la el în birou. Arunc o ultimă privire în apartamentul lui, zăbovind la toate operele de artă de pe pereţi – toate abstracte, senine, distante… reci chiar. Se potriveşte, îmi zic, absentă. Ochii îmi rătăcesc asupra pianului. Dumnezeule… dacă-mi ţineam gura, am fi făcut dragoste pe pian. Nu, futut era cuvântul; ne-am fi futut pe pian. Mă rog, eu ştiu că aş fi făcut dragoste. Gândul îmi zăboveşte greu şi trist în minte şi în ce mi-a mai rămas din inimă. Niciodată n-a făcut dragoste cu mine, nu? Pentru el, mereu a fost vorba doar despre futut.

  Christian se întoarce şi-mi dă un plic.

  — Taylor a obţinut un preţ bun. E o maşină clasică. Poţi să-l întrebi. O să te ducă acasă.

  Arată cu o mişcare a capului peste umărul meu. Mă întorc şi-l văd pe Taylor stând în prag, îmbrăcat în costum, impecabil ca întotdeauna.

  — Nu e nevoie. Pot să ajung şi singură acasă, mulţumesc.

  Mă întorc ca să mă uit la Christian şi văd furia abia stăpânită din ochii lui.

  — Chiar ai să mă sfidezi la fiecare pas?

  — Dar de ce să-mi schimb un obicei de-o viaţă? îl întreb, ridicând uşor din umeri în chip de scuză.

  Închide ochii a frustrare şi îşi plimbă mâna prin păr.

  — Te rog, Ana, lasă-l pe Taylor să te ducă acasă.

  — Mă duc să iau maşina, domnişoară Steele, anunţă autoritar Taylor.

  Christian încuviinţează din cap şi, când mă uit după Taylor, constat că a şi dispărut.

  Mă întorc cu faţa la Christian. Ne separă o distanţă de un metru şi ceva. Face un pas înainte, iar eu mă retrag instinctiv. Se opreşte şi durerea din expresia lui e palpabilă, ochii lui cenuşii fiind cuprinşi de o vâlvătaie.

  — Nu vreau să pleci, murmură el cu un glas plin de alean.

  — Nu pot să rămân. Ştiu ce îmi doresc şi tu nu poţi să-mi oferi, iar eu nu pot să-ţi dau ceea ce ai nevoie.

  Mai face un pas înainte, iar eu ridic palmele.

  — Nu, te rog.

  Mă dau înapoi din faţa lui. E de neconceput ca eu să-i tolerez acum atingerea, m-ar nimici.

  — Nu pot să fac asta.

  Îmi iau valiza şi rucsacul şi mă îndrept spre foaier. Mă urmează, având grijă să păstreze distanţa. Apasă butonul liftului, iar uşa se deschide. Mă urc.

  — Rămas-bun, Christian, murmur eu.

  — Ana, rămas-bun, spune el încetişor şi pare teribil, teribil de distrus, un om stăpânit de o suferinţă agonizantă, reflectând ceea ce simt în sufletul meu.

  Îmi desprind cu greu privirea de la el, ca să nu mă răzgândesc şi să încerc să-i alin durerea.

  Uşa liftului se închide şi mă simt dusă iute în adâncimile subsolului şi spre iadul meu personal.

  Taylor îmi ţine portiera deschisă, iar eu mă urc pe bancheta din spate a maşinii. Evit contactul vizual. Stinghereala şi ruşinea mă inundă. Am eşuat pe toată linia. Am sperat să-l aduc pe Cincizeci de Vicii al meu la lumină, dar s-a dovedit o sarcină prea grea pentru posibilităţile mele limitate. Cu disperare, încerc să-mi ţin emoţiile în frâu şi cât mai la distanţă. Pe când ne deplasăm pe Fourth Avenue, mă uit lung pe geamul maşinii şi enormitatea gestului pe care l-am comis începe să se reverse asupra mea. Drace – l-am părăsit. Singurul bărbat pe care l-am iubit vreodată. Singurul bărbat cu care m-am culcat vreodată. Oftez, când o durere sfâşietoare mă săgetează, iar zăgazurile se rup. Lacrimile îmi curg nepoftite pe obraji şi le şterg grăbită cu degetele, scotocind prin geantă după ochelarii de soare. Când ne oprim la un semafor, Taylor îmi întinde o batistă din olandă. Nu zice nimic şi nu se uită în direcţia mea, iar eu iau batista cu recunoştinţă.

  — Mulţumesc, bâigui eu, iar acest mic şi discret gest de bunătate mă impresionează profund. Stau rezemată pe bancheta luxoasă şi plâng.

  Apartamentul e dureros de pustiu şi de neprimitor. N-am locuit aici îndeajuns ca să mă simt ca acasă. Mă duc direct în camera mea şi acolo, atârnând dezumflat de capul patului meu, văd un foarte trist balon-elicopter. Charlie Tango, arătând şi simţindu-se exact ca mine. Îl smulg supărată de la tăblia patului, rupând firul cu care era legat, şi îl ţin în braţe. O, Doamne… ce-am făcut?

  Mă prăbuşesc pe pat, încălţată şi îmbrăcată, şi urlu. Suferinţa e de nedescris… fizică, mentală… metafizică… e pretutindeni, prelingându-se în măduva oaselor mele. Durere. Asta e durere – şi mi-am provocat-o singură. În adâncul meu, un gând maliţios şi nepoftit vine de la zeiţa mea intimă, care are buzele contorsionate într-un rictus… durerea fizică provocată de centură e nimic, nimic prin comparaţie cu această distrugere. Mă ghemuiesc, strângând cu disperare la piept balonul dezumflat şi batista lui Taylor, şi mă abandonez propriei mele dureri.

          SFÂRŞIT

  1 Se referă la sensul dublu al cuvântului englezesc sugar, care poate să însemne „zahăr”, dar şi „iubito” (ca formulă de adresare). (N.t.).

  2 Denumirea de cod a aeroportului din Portland, Oregon, SUA. (N.tr.).

  3 Denumire prescurtată pentru Seattle-Tacoma International Airport. (N. Tr.).

  4 Denumire argotică pentru sexul „clasic”. (N.t.)

  5 Personaj din filmul Absolventul (1967). (N. T.)

  6 Acronim pentru Washington State University of Vancouver – Universitatea Statului Washington, din Vancouver. (N.t.).

  7 Un oraş imaginar al oamenilor neîndemânatici. (N.t.).

  8 Joc de cuvinte intraductibil; în original, fishy, care poate să însemne şi „din peşte”, dar şi „ceva dubios”. (N.t.).

  9 Desert rece preparat din smântână îndulcită şi îngroşată cu gelatină, bătută cu vin, alcool sau suc de fructe. (N.t.).

  10 Stil vestimentar feminin inspira de diverse influenţe boeme şi hippie, ajuns la apogeu în anii 2004-2005. (N.t.).

  11 EST – abreviere pentru Eastern Standard Time, oră valabilă pe teritoriul SUA şi echivalând cu GMT-5, unde GMT este ora meridianului zero. (N.t.)

  12 Costum de baie constând dintr-o vestă sau o camizolă şi chiloţi bikini. (N. T.)

  13 Transcrierea în română a abrevierii UST=Unresolved Sexual Tension (Tensiune Sexuală Nerezolvată). (N.t.)

  14 Casa Internaţională a Clătitelor. (N.t.)

  15 Regiune din sud-estul Statelor Unite ale Americii cuprinzând statele Alabama, Georgia, Louisiana, Mississippi şi Carolina de Sud. (N.t.)

  16 Refuzul de a răspunde la o întrebare pe motiv că răspunsul l-ar putea incrimina pe cel care-l dă. (N.t.)

  17 Paste cu scoici. (N.t.)