ELIF SHAFAK

LAPTE NEGRU

Despre scris, condiţia de mamă şi haremul interior

Titlul original: Black Milk: On Writing, Motherhood and the Harem Within, 2007

Traducere din limba engleză şi note de Ada Tanasă

Scriitoare de origine turcă, ELIF SHAFAK s-a născut în Franţa, la Strasbourg, în 1971. Şi-a petrecut copilăria şi adolescenţa în Spania, apoi a revenit în Turcia, împreună cu familia sa. A debutat în literatură în 1994, cu povestirea Kern Gözlere Anadolu, însă a obţinut succesul şi recunoaşterea publicului turc cu primul său roman, Sufiştii, publicat în 1997. Cel de-al doilea roman, Oglinzile oraşului, publicat în 1999 şi distins în 2000 cu premiul Uniunii Scriitorilor Turci, a impus-o definitiv în literatura turcă. Acestuia i-au urmat Privirea (2000) şi Palatul Păduchilor (2002). La Editura Polirom i-au apărut romanele Sfântul nebuniilor incipiente (2009), Bastarda Istanbulului (2007, 2012) şi Cele patruzeci de legi ale iubirii (2011). Cărţile ei, traduse în numeroase limbi, se bucură de un succes considerabil, iar presa internaţională vede în autoarea turcă un rival promiţător al marelui scriitor turc Orhan Pamuk.

Pentru trei femei,

Beyza, Aurora şi Zelda

„De şaptezeci de ani încoace, am o părere tot mai proastă despre femei şi nu pot să mi-o schimb deloc în bine, ba dimpotrivă. Chestiunea feminină! Cum să nu existe o chestiune feminină? Însă aceasta nu priveşte felul în care femeile ar trebui să ajungă stăpâne pe viaţa lor şi a altora, ci cum s-ar putea face să n-o mai distrugă.”

Tolstoi Misoginul

„Ţelul vieţii noastre n-ar trebui să fie acela de-a descoperi bucuriile căsniciei, ci de-a aduce mai multă iubire şi mai mult adevăr în lume. Ne căsătorim pentru a ne sprijini unul pe celălalt în această misiune.”

Tolstoi Feministul

„Simt o mare tandreţe pentru ea [fiica sa Maşa]. Numai pentru ea. Ea spală păcatele celorlalte, cum s-ar zice.”

Din nou Tolstoi

Notă către cititor

Mă aflam în Istanbul când s-a produs cutremurul din 1999. La vremea aceea, locuiam într-unul din cele mai trepidante şi mai pestriţe cartiere ale oraşului, unde calitatea caselor varia la fel de mult ca poveştile oamenilor. Când am ieşit în fugă din clădire, împreună cu toţi ceilalţi, la trei dimineaţa, printre strigăte şi ţipete, am văzut ceva care m-a făcut să mă opresc locului. Pe cealaltă parte a străzii, băcanul nostru – un bătrân arţăgos, care nu vindea băutură şi nu vorbea cu marginalii – stătea alături de un travestit cu o perucă lungă, brunetă şi rimelul scurs pe obraji. L-am văzut desfăcând un pachet de ţigări, cu mâini tremurătoare şi faţa albă ca a unei stafii, şi oferindu-i una. Asta a fost şi este încă imaginea care mi-a rămas cel mai adânc întipărită în minte din noaptea aceea: un băcan conservator şi un travestit înlăcrimat fumând unul lângă celălalt. În faţa dezastrului şi a morţii, diferenţele noastre lumeşti se evaporau şi deveneam cu toţii Unul, chiar dacă numai pentru câteva ore.

Dar am crezut întotdeauna că şi poveştile au acelaşi efect asupra noastră. Nu vreau să spun că literatura are magnitudinea unui cutremur, însă când pătrundem într-un roman, ne lăsăm în urmă micile noastre apartamente comode şi, prin intermediul personajelor fictive, ne trezim că ajungem să cunoaştem oameni pe care nu i-am întâlnit niciodată şi pe care poate chiar i-am detestat drept „Ceilalţi”.

Mulţi ani mai târziu, aveam să-mi amintesc de noaptea aceea într-un context cu totul diferit: după naşterea primului meu copil, am trecut printr-o depresie puternică, ce m-a despărţit de singura pasiune din viaţă care până atunci fusese mai presus de orice – scrisul.

Pentru mine a fost un cutremur emoţional. Când am ieşit în fugă din clădirea Eului pe care mi-l construisem cu grijă atâţia ani, în întunericul de-afară am dat peste un grup de Degeţici – şase femei mici cât degetul – stând speriate şi zguduite una lângă alta. Pe patru dintre ele le cunoşteam deja. Pe celelalte două le întâlneam pentru prima oară. Mi-am dat seama că, dacă n-ar fi fost situaţia extraordinară a depresiei mele postnatale, nu le-aş fi văzut niciodată într-o nouă lumină, iar ele ar fi continuat să trăiască în trupul şi în sufletul meu fără să se asculte niciodată una pe alta, ca nişte vecine care împart acelaşi aer, însă niciodată un salut paşnic.

Poate că toate femeile au un harem interior şi tocmai discrepanţa, tensiunea, armonia greu dobândită dintre eurile noastre contradictorii ne fac să fim noi însene.

Mi-a luat ceva vreme să ajung să le cunosc şi să le iubesc pe toate cele şase Degeţici.

Această carte înfăţişează felul cum mi-am acceptat diversitatea interioară şi apoi am învăţat să fiu Una.

*

Sunt scriitoare.

Sunt nomadă.

Sunt cosmopolită.

Sunt o iubitoare a sufismului.

Sunt pacifistă.

Sunt vegetariană şi sunt femeie, mai mult sau mai puţin în această ordine.

Aşa m-aş fi definit înainte să ajung la vârsta de treizeci şi cinci de ani.

Până în acel moment, m-am văzut întâi şi întâi ca pe-o povestitoare. În vremurile de demult, oamenii ca mine îşi împărtăşeau poveştile în jurul unui foc de tabără, sub un cer atât de vast, încât nu puteai să-ţi dai seama unde se sfârşea, dacă se sfârşea vreodată. În Paris, îşi agoniseau banii de chirie scriind pe la ziare. În palatul unui sultan despot, fiecare poveste le câştiga dreptul la o nouă zi de viaţă. Fie că era vorba despre Naratorul Anonim, Balzac sau frumoasa Şeherezada, mă simţeam legată de aceşti povestitori din vechime. Adevărul e că, precum mulţi alţi romancieri, mă simţeam mai apropiată de scriitorii morţi decât de cei contemporani şi probabil relaţionam mai uşor cu personajele fictive decât cu oamenii reali – mă rog, prea reali.

Aşa trăiam. Aşa aveam de gând să trăiesc mai departe. Dar atunci mi s-a întâmplat ceva cu totul neaşteptat, miraculos şi uluitor: am devenit mamă.

Asta a schimbat totul, m-a schimbat pe mine.

Noul rol m-a lăsat uimită, la fel de buimacă precum un liliac deşteptat de razele soarelui.

În ziua când am aflat că sunt gravidă, scriitoarea din mine s-a panicat, femeia din mine s-a simţit cuprinsă de-o fericire confuză, pacifista din mine a rămas nepăsătoare, cosmopolita din mine a început să se gândească la nume internaţionale de bebeluşi, sufita din mine a întâmpinat vestea cu bucurie, vegetariana din mine s-a îngrijorat că va fi silită să mănânce carne, iar nomada din mine voia pur şi simplu să-şi ia picioarele la spinare şi să fugă cât mai iute. Dar aşa se întâmplă când eşti gravidă. Poţi să fugi de orice şi de oricine, însă nu şi de schimbările din trupul tău.

Când s-a abătut asupra mea, depresia postnatală m-a luat complet pe nepregătite. Se întindea înainte-mi ca un tunel întunecos, parcă fără capăt, şi mă umplea de groază. Încercând s-o traversez, m-am prăbuşit uneori şi personalitatea mi s-a spart în cioburi atât de mici, încât nu era chip să le lipesc din nou laolaltă. Însă totodată, experienţa m-a ajutat să privesc înăuntrul meu şi să fac iar cunoştinţă cu fiecare membră a haremului miniatural pe care îl închisesem în mine în toţi aceşti ani. Depresia poate fi o minunată ocazie dăruită de viaţă pentru a înfrunta fără înconjur probleme ce contează enorm pentru fiinţa noastră, dar care, din grabă sau ignoranţă, au fost măturate sub preş.

Nu-mi dau seama ce-a venit mai întâi şi ce-a urmat. Oare am ieşit din depresie şi abia apoi am început să scriu cartea asta? Sau am terminat cartea şi astfel am reuşit să mă târăsc afară din tunel? Adevărul e că n-aş putea spune. Amintirile mele din acele zile sunt vii şi intense, dar nu respectă nicidecum ordinea cronologică.

Totuşi, ştiu sigur că această carte a fost scrisă cu lapte negru şi cerneală albă – un cocktail de poveşti, sentimente materne, dor de ducă şi depresie, distilat vreme de câteva luni la temperatura camerei.

Orice carte este o călătorie, o hartă ce-şi călăuzeşte cititorul prin hăţişul minţii şi sufletului uman. Iar aceasta nu e cu nimic diferită. Orice cititor este, prin urmare, un soi de călător. Unele călătorii ne iniţiază la fata locului în cultura pe care am moştenit-o de la înaintaşi, în timp ce altele se axează pe aventuri sub cerul liber sau în natură. În paginile care urmează, vreau să vă iau cu mine în două călătorii simultane, una în Valea Bebeluşilor, cealaltă în Pădurea Cărţilor.

În Valea Bebeluşilor, vă invit să aruncaţi o privire mai atentă asupra diverselor roluri care ne alcătuiesc viaţa, începând cu ipostaza de femeie, mamă şi autoare. În Pădurea Cărţilor, voi discuta despre vieţile şi operele unor scriitoare, de pe vremuri sau contemporane, din Orient şi Occident, pentru a vedea cum au tratat subiecte similare, cu sau fără succes.

Cartea de faţă n-a fost scrisă numai pentru acele femei care au trecut sau vor trece prin perioade asemănătoare de depresie, ci pentru toţi aceia – bărbaţi sau femei, celibatari sau căsătoriţi, cu sau fără copii, scriitori sau cititori – cărora le vine greu uneori să echilibreze multitudinea de roluri şi responsabilităţi din vieţile lor.

Sufiţii cred că fiecare fiinţă umană este o oglindă ce reflectă universul luat în ansamblu. Ei spun că fiecare dintre noi este un microcosmos în mişcare. Să fii om, prin urmare, înseamnă să trăieşti cu o întreagă orchestră de voci contradictorii şi de sentimente amestecate.

Ar putea fi o experienţă rodnică şi edificatoare, dacă n-am fi înclinaţi să-i ridicăm în slăvi pe unii membri ai acelei orchestre interioare în dauna altora. Ne reprimăm multe aspecte ale personalităţii pentru a fi în concordanţă cu imaginea perfectă la înălţimea căreia încercăm să trăim. Astfel, înăuntrul nostru există rareori – dacă nu chiar niciodată – democraţie, în schimb există o oligarhie bine instaurată, în care unele voci domnesc peste restul.

Lapte negru este o încercare de-a răsturna acea oligarhie prin mijloace paşnice, de-a accede la o democraţie interioară sănătoasă şi matură. Deşi ar fi o naivitate să presupui că regimul democratic e numai lapte şi miere, acesta e totuşi preferabil oricărei forme de despotism. Doar atunci când reuşim să ne armonizăm şi să ne sincronizăm vocile interioare putem deveni mame mai bune, taţi mai buni şi, probabil, scriitori mai buni.

Dar mă ia gura pe dinainte şi n-ar trebui. Trebuie să fac un viraj şi să mă întorc în trecut, să caut momentul în care a început totul.

Spălătorul de vase norocos

Iată-ne, pe mama şi pe mine, prinse într-un labirint dulce-amar de sentimente, în care numai mamele şi fiicele sunt în stare să se-ncurce. Dar mă simţeam plină de recunoştinţă pentru felul cum reacţionase la vestea neaşteptată şi i-am mulţumit pentru susţinerea ei.

— O, nu e vorba de nicio susţinere, draga mea. Sunt pur şi simplu ca un spălător de vase nevoiaş care găseşte din întâmplare un bilet de loterie pe trotuar şi află că a câştigat lozul cel mare.

Oricât de obişnuită aş fi cu frazele codificate şi cifrate ale mamei, de data asta n-am priceput imediat unde bate.

— Mi-e teamă că nu înţeleg.

— Păi, e cât se poate de limpede, iubito. Te temeai că o să mă supăr când o să aflu că te-ai măritat în secret în altă ţară şi, când ai văzut că nu m-am supărat deloc, te-ai simţit recunoscătoare. Aşa e?

Am încuviinţat din cap.

— Aşa e.

— Vezi tu, doar o mamă care e sigură că fiica ei se va căsători într-o zi ar fi dezamăgită aflând că a făcut-o fără s-o anunţe. Sincer vorbind, eu n-am avut niciodată niciun fel de aşteptări de la tine la capitolul ăsta. Păreai ultimul om de pe planeta asta care şi-ar pune pirostriile. Aşa că nu m-am dus să cumpăr câte un bilet loto în fiecare săptămână şi să-mi pun speranţele în el. Acum înţelegi?

Începeam să mă luminez.

Fericită că îmi captase întreaga atenţie, mama a continuat cu entuziasm:

— M-am împăcat cu situaţia şi mi-am văzut de viaţă. Apoi, într-o zi, am găsit din senin biletul ăsta pe trotuar şi-am aflat că trăsesem lozul cel mare. Aşa m-am simţit când am primit vestea căsătoriei tale, la fel de uluită ca un spălător de vase norocos!

Mă măritasem de curând în Berlin. Nu era o coincidenţă că aleseserăm oraşul acesta ca să ne unim vieţile, fiindcă, cel puţin nouă, căsătoria noastră ni se părea la fel de surprinzătoare ca neaşteptata reunificare a Germaniei. Întocmai ca Berlinul de Est şi cel de Vest, şi noi fuseserăm împreună odată, apoi ne despărţiserăm şi acum eram din nou împreună. Soţul meu şi cu mine aveam – şi avem încă – temperamente la fel de diferite precum capitalismul şi comunismul. Eyup e un suflet blând şi generos, un bărbat mereu raţional, înzestrat cu un uimitor echilibru interior şi cu o răbdare de Iov, de la care şi-a primit şi numele. Cât despre mine, ar trebui să bifez aproape tot ce se opune calităţilor lui, începând cu „nerăbdătoare”, „impulsivă”, „iraţională”, „emotivă” şi „haos ambulant”.

Ne-am ferit să facem nuntă, fiindcă niciunul nu se omoară după ceremonii. Aşa că ne-am dus pur şi simplu la Ambasada Turciei din bulevardul Kbaum şi am anunţat că vrem să ne căsătorim. Pe o bancă de lângă intrare stătea un vagabond cu capul plin de păduchi şi de gânduri, cu faţa spre cer, încălzindu-se fericit la soare. Mi-a trecut prin minte că ar fi martorul perfect, însă când am încercat să-l rog să ne însoţească înăuntru, am descoperit că el nu ştia engleză şi eu nu ştiam germană, iar limbajul semnelor pe care l-am inventat ad-hoc nu era destul de sugestiv ca să acopere un subiect atât de neobişnuit. I-am oferit în schimb un pachet de Marlboro Lights, iar el a părut să ne binecuvânteze cu un zâmbet ştirb. Ne-a dăruit şi o bucată de poleială aurie de la ciocolată, pe care o netezise cu grijă. Am acceptat încântată darul. Părea de bun augur.

N-am purtat rochie de mireasă nu doar pentru că detest acest ritual, ci şi pentru că nu port niciodată alb. Mi-a fost întotdeauna greu să pricep cum reuşesc alţii. Ani de zile n-am putut nici să mă aşez pe o canapea dacă era prea albă, dar treptat m-am vindecat de acest nărav. Prietenii mei au câteva teorii în privinţa aversiunii mele pentru alb. Cred că probabil am căzut într-un cazan cu orez cu lapte pe când eram copil (spre deosebire de Obelix, care a căzut în Poţiunea Magică, asta nu m-a înzestrat cu nicio putere supranaturală) şi am ajuns să urăsc culoarea asta, dar nu şi laptele cu orez. Totuşi nu-mi amintesc să se fi întâmplat nimic de genul ăsta şi nici cea de-a doua teorie a lor, cum că aş avea prejudecăţi împotriva doctorilor, dentiştilor şi tehnicienilor de laborator – oameni îmbrăcaţi în alb – nu e adevărată.

Oricum, în ziua aceea de mai, m-am înveşmântat în culoarea mea preferată: negrul. Cât despre Eyup, purta nişte pantaloni negri şi o cămaşă albă, pentru a respecta într-un fel tradiţia. Aşa am spus „Da”. Fără tam-tam şi dintr-o toană. Cu toate că părinţii şi cele cinci surori ale lui Eyup, ca să nu mai vorbim de mama şi bunica mea, ar fi fost încântaţi să facem o nuntă turcească tradiţională, cu mâncare, muzică şi dans, când au aflat că ne-am căsătorit, au fost destul de drăguţi încât să ne respecte alegerea.

Lăsând la o parte chestia cu spălătorul de vase norocos, mama nu era singura care nu se aştepta să mă mărit. Nici cititorii mei nu păreau să se aştepte la una ca asta. La curent cu romanele şi eseurile mele, ei fuseseră mereu primii care înţelegeau ce simţeam. Dar de data asta s-au arătat mai degrabă şocaţi decât înţelegători. Şi-au exprimat surpriza în scrisori, e-mailuri şi cărţi poştale. Unii chiar mi-au trimis tăieturi din interviurile mele anterioare, în care spusesem: „Viaţa casnică burgheză? Nici gând! Nu mă prinde” şi „Nu cred că mi-ar plăcea să cresc copii, dar mă gândesc că aş putea fi o bună mamă vitregă într-o zi. Ştiţi, cineva cu care să te duci la un meci de fotbal sau la o repetiţie costumată pentru balul de absolvire”. Acum, parcă spunându-mi „te-am prins” din priviri, cititorii aceia inteligenţi şi mucaliţi doreau să afle ce se schimbase.

Nu puteam să le dau decât un singur răspuns: iubirea.

Îmi iubesc soţul şi simt întotdeauna o linişte şi o fericire stranii coborând asupra mea când îl am alături. Însă cumva nu ştiam ce să fac cu toată liniştea asta şi nu voiam ori nu puteam să mă obişnuiesc cu fericirea casnică şi să mă simt ca acasă. Probabil fiindcă nu eram în stare să mă simt ca acasă nicăieri prea multă vreme.

Născută la Strasbourg, crescută la Madrid şi locuind în Ankara, Istanbul, Amman, Köln, Boston, Michigan şi Arizona, mi-am purtat toată averea într-o valiză întreaga viaţă – convinsă că puteam să stau oriunde şi pretutindeni pe planeta asta atâta vreme cât nu eram nevoită să prind rădăcini. Unicul copil al unei mame singure, am acceptat devreme un adevăr legat de natura umană căruia alţii încearcă să-i reziste în van: acela că singurătatea este o parte indisolubilă a condiţiei umane.

Îmi plăcea singurătatea. O îndrăgeam. Cunoşteam oameni care o luau razna dacă rămâneau singuri prea multe ore. Cu mine lucrurile stăteau exact pe dos. O luam razna dacă eram silită să-mi petrec tot timpul în compania altor oameni. Îmi lipsea intimitatea mea.

Vocaţia mea de romancieră se hrăneşte din singurătate. În aproape toate domeniile artistice trebuie să lucrezi împreună cu alţi oameni în timpul procesului creator. Până şi cel mai egoist regizor trebuie să se priceapă să-şi armonizeze energia cu a celorlalţi, învăţând să lucreze în echipă. La fel şi creatorii de modă, actorii, dansatorii, dramaturgii, cântăreţii şi muzicienii.

Nu şi scriitorii. Vreme de săptămâni, luni şi uneori ani la rând, noi ne retragem în romanele pe care le scriem; rămânem în acel cocon imaginar, înconjuraţi de personaje fictive, trasând destine, crezându-ne Dumnezeu. Când dezvoltăm intrigi, adăugăm întorsături neaşteptate, creăm şi distrugem personaje, putem ajunge foarte uşor să ne închipuim că suntem buricul pământului. Egocentrismul şi îngâmfarea sunt două dintre cele mai primejdioase efecte secundare ale profesiei noastre. De aceea suntem nişte iubiţi lamentabili şi nişte soţii ori soţi şi mai lamentabili. Scriitorii sunt înainte de toate fiinţe asociale – deşi putem uita cu uşurinţă lucrul ăsta dacă avem parte de un strop de faimă şi de succes. Romanul este cea mai solitară formă de artă, cum spunea odată Walter Benjamin.

În perioada de după nuntă, predam în Arizona şi, o dată la câteva săptămâni, săream în avion pentru un zbor de douăzeci şi şase de ore (cu escale) ca să mă alătur soţului şi prietenilor mei în ritmul nebunesc, haotic şi pitoresc al Istanbulului, iar apoi mă întorceam în Arizona, să mă retrag în pustietatea mea.

Primul lucru pe care îl simţi când ieşi din Aeroportul Internaţional Tucson e valul de căldură ce se ridică din străfundurile pământului, lingându-ţi faţa cu limbi de foc nevăzute. Primul lucru pe care îl simţi când ieşi din Aeroportul Internaţional Atatürk e valul de zgomot, un talmeş-balmeş asurzitor de maşini claxonând, motociclete duduind, picamăre sfredelind şi oameni vorbind, ţipând şi fluierând, toate în acelaşi timp.

Valul de căldură, valul de zgomot. Când într-o parte, când în cealaltă. Asta a durat aproape doi ani. Apoi, într-o zi, am aflat că sunt gravidă.

Nu ştiusem că-mi doream să devin mamă, aşa că m-a luat prin surprindere. Însă chiar voiam copilul. Parcă o altă parte a personalităţii mele – casnică, grijulie, maternă – se revolta acum împotriva celei care fusese la putere în toţi aceşti ani. Forţele insurgente ale maternităţii se infiltrau în cătunele din miazănoapte ale personalităţii mele cu o repeziciune şi o agilitate uimitoare, însă puterile oficiale din capitală se ţineau încă tari pe poziţii.

Totuşi nu voiam să-mi pierd spiritul rătăcitor, independent, lipsit de griji. În capul meu erau şase voci care vorbeau toate odată. Aşadar încă de la începutul sarcinii treceam prin stări contradictorii, de parcă aş fi fost târâtă spre necunoscut de un curent subteran mai puternic decât inima mea. Nu m-a ajutat nici faptul că în ultimele luni de sarcină am fost dată în judecată din cauza frazelor rostite de câteva dintre personajele mele armene în romanul Bastarda Istanbulului. Printr-o coincidenţă, data procesului era chiar ziua de după naştere. Deşi am fost achitată la prima înfăţişare şi experienţa în sine n-a avut nicio legătură cu depresia mea ulterioară, zilele acelea s-au adăugat la provocările întregului an.

Am născut în septembrie 2006, cea mai frumoasă lună din an în Istanbul. Oricât de fericită şi binecuvântată m-aş fi simţit, eram totodată dezorientată şi nepregătită. Am închiriat o casă retrasă, absolut încântătoare, în insule, unde puteam să-mi cresc copilul şi să scriu. Aşa plănuiam. Dar s-a dovedit că nu eram în stare să fac nici una, nici alta. Nu aveam suficient lapte şi, de fiecare dată când încercam să mă întorc în lumea ficţiunii şi să încep un nou roman, mă trezeam privind pierdută pagina goală cu o nelinişte crescândă. Aşa ceva nu mi se mai întâmplase. Nu rămăsesem niciodată în pană de poveşti. Nu trecusem niciodată prin vreun blocaj scriitoricesc sau prin ceva asemănător. Pentru prima oară în viaţa mea de adultă, oricât m-aş fi străduit, cuvintele refuzau să-mi vorbească.

Dintr-odată m-a cuprins spaima că se schimbase ceva ireversibil înăuntrul meu şi că n-aveam să mai fiu niciodată aceeaşi. M-a străbătut un val de panică. Am început să mă gândesc că acum, după ce devenisem mamă şi soţie casnică, n-aveam să mai fiu niciodată în stare să scriu romane. Ca un covor ros şi prăfuit, vechiul meu eu îmi era tras de sub picioare.

Cărţile îmi fuseseră cele mai bune prietene din ziua în care am învăţat să scriu şi să citesc. Cărţile mă salvaseră. Fusesem un copil atât de introvertit, încât vorbeam cu creioanele colorate şi le ceream iertare obiectelor dacă mă loveam de ele. Poveştile mi-au dat un sentiment de continuitate, centru şi coerenţă – cei trei C de care altminteri duceam grav lipsă. Respiram litere, sorbeam cuvinte şi trăiam poveşti, convinsă că puteam să sucesc şi să răsucesc limba într-un tangou pasional.

În tot acest timp, scrierile mele umpleau singura valiză pe care o luam cu mine oriunde mă duceam. Literatura era lipiciul nevăzut care ţinea laolaltă diferitele mele faţete şi, când m-a părăsit, toate părţile din care eram alcătuită s-au desfăcut. Fără ea, lumea mi se părea un loc melancolic, nespus de trist. Culori care fuseseră vesele şi strălucitoare păreau acum stinse. Nimic nu mai era de-ajuns. Nimic nu mai părea familiar. Eu, care călătorisem de-a lungul şi de-a latul continentelor, simţindu-mă acasă în atâtea locuri, nu găseam puterea sau voinţa de-a ieşi în stradă. Pielea mi s-a subţiat atât de tare, încât totul a început să mă rănească. Soarele era prea dogoritor, vântul, prea aspru şi noaptea, prea întunecată. Mă chinuiau spaima şi neliniştea. Pe nesimţite, mă cufundasem într-o depresie postnatală severă.

După ce m-a privit săptămâni în şir cum plângeam, bunica din partea mamei – o femeie blândă, dar puternică şi grozav de superstiţioasă – m-a luat de mână şi mi-a şoptit cu o voce moale precum catifeaua: „Copila mea dragă, trebuie să te aduni. Nu ştii că laptele proaspetei mămici se acreşte cu fiecare lacrimă vărsată?”.

Nu ştiam.

M-am pomenit gândindu-mă la această imagine. Ce s-ar întâmpla dacă mi s-ar acri laptele? S-ar înnegri, devenind gros şi tulbure? Gândul ăsta nu numai că m-a îngrijorat, ci m-a făcut să mă simt vinovată. Cu cât mă străduiam mai tare să nu plâng, cu atât îmi veneau lacrimile mai abitir. Cum de toate femeile pe care le cunoşteam se adaptau atât de uşor la viaţa de mamă, iar eu nu reuşeam? Voiam să-mi alăptez copilul cât de mult şi de bine eram în stare. Imaginea laptelui înăcrit nu-mi dădea pace toată ziua şi mă asalta în vise.

Apoi, într-o dimineaţă, după luni întregi de depresie, izolare şi tratamente lipsite de succes, m-am trezit cu impulsul de-a scrie din nou şi m-am aşezat la birou. Era linişte, în afară de câteva bărci pescăreşti din depărtare şi bebeluşul care dormea în leagăn. Un parfum de iasomie plutea în aer şi cerul de deasupra Bosforului era de un albastru atât de pal, că părea aproape fără culoare. Dintr-odată am avut revelaţia extrem de liniştitoare că totul era bine şi că aşa fusese mereu. Cum spunea Rumi, noaptea cuprinde ziua. Putem să ne luăm vieţile de la capăt, oricând şi oriunde.

Era bine că mă speriasem şi nu mai încetam cu plânsul. Era bine că mă temusem că n-o să pot face faţă şi scrisului, şi îngrijirii copilului. Dacă laptele nu mi-ar fi fost alb ca zăpada, şi asta ar fi fost bine. Apucându-mă să scriu despre experienţa mea, puteam să preschimb laptele înnegrit în cerneală şi, cum scrisul a avut întotdeauna un efect tămăduitor de-a dreptul magic asupra sufletului meu, poate reuşeam să-mi croiesc încet drumul şi să scap din depresie.

Chiar în aceeaşi zi, am pus copilul în cărucior şi am ieşit din casă în forfota străzii. La început cu prudenţă, apoi cu mai multă îndrăzneală, m-am apucat să vorbesc cu alte femei despre experienţele lor postnatale. Am fost surprinsă să descopăr cât de multe trecuseră prin turbulenţe emoţionale asemănătoare. De ce n-am ştiut mai multe despre asta? Mi s-a spus mereu că femeile sar în sus de bucurie de îndată ce-şi ţin bebeluşii în braţe. Nimeni nu mi-a spus că, sărind în sus, unele dintre noi ne lovim cu capul de tavan şi rămânem o vreme ameţite.

Cât am scris Lapte negru, am avut nenumărate discuţii emoţionante cu femei de toate vârstele şi profesiile. Încet, dar sigur, am început să înţeleg că nu eram singură. Asta m-a ajutat mult. Pentru cineva care se mândrise întotdeauna cu puterea ei de-a fi singură era o ironie să caute consolare în mulţime, dar am hotărât să nu stărui asupra acestui lucru. Adevărul e că depresia postnatală este mult mai răspândită decât am vrea noi, ca societate, să credem.

Ce-i mai interesant e că femeile ştiau despre asta pe vremuri. Străbunicile noastre aveau cunoştinţă despre toate soiurile de dezechilibru postnatal şi, prin urmare, erau mai bine pregătite. Le-au transmis cunoştinţele lor fiicelor şi nepoatelor. Dar în ziua de azi suntem atât de rupte de trecut, că nu mai avem de fapt acces la această înţelepciune. Suntem femei moderne. Când ne simţim epuizate şi rănite înăuntrul nostru, ascundem semnele cu ajutorul ultimelor tehnici în materie de machiaj. Ne închipuim că putem să naştem azi şi mâine să ne vedem de vieţile noastre. Sigur, unele dintre noi reuşesc. Necazul e că altele pur şi simplu nu sunt în stare.

În Turcia, femeile în vârstă cred că în cele patruzeci de zile care urmează naşterii unul copil, proaspăta mamă ar trebui să fie înconjurată de cei dragi. Dacă ar fi lăsată singură, fie şi pentru o clipă, ar putea deveni susceptibilă la atacurile djinnilor – căzând pradă unui noian de griji, nelinişti şi temeri. Tocmai de aceea familiile trdiţionale împodobesc încă patul unei proaspete mame cu panglici stacojii şi împrăştie seminţe de mac sfinţite prin cameră, ca să alunge orice forţe supranaturale care pândesc în văzduh.

Nu încerc să susţin aici că ar trebui să ne lăsăm călăuzite de o mână de superstiţii ori să ne aşteptăm ca personalul medical să decoreze saloanele maternităţilor cu funii de usturoi şi talismane împotriva deochiului. Ce vreau să spun e că femeile din vremurile premoderne – prin poveştile, tradiţiile şi credinţele lor băbeşti – recunoşteau un fapt esenţial pe care noi nu-l prea mai luăm în seamă: de-a lungul vieţii, o femeie trece prin câteva mari etape, iar trecerea de la una la alta s-ar putea să nu fie uşoară. S-ar putea să aibă nevoie de ajutor, sprijin şi îndrumare din afară înainte să înceapă să trăiască din nou pe deplin în prezent. În timp ce o femeie trece de la o zi la alta luptând, rezolvând probleme, punând la punct şi controlând totul, apar momente când maşinăria trupului ei poate să meargă prost. Aceasta e înţelepciunea simplă din vechime cu care am pierdut legătura în hotărârea noastră de-a fi pline de succes, puternice şi mereu perfecte.

Doamna Slăbiciune nu e prea îndrăgită de membrele generaţiei noastre. Nimeni nu ştie unde se află acum, dar circulă zvonuri că ar fi fost trimisă în exil pe o insulă din Pacific sau într-un sătuc de la poalele Himalayei. Am auzit cu toţii de ea, dar nu ai voie să-i rosteşti numele cu glas tare. La serviciu, la şcoală sau acasă, de câte ori auzim pe cineva vorbind despre ea tresărim, temându-ne de consecinţe. Deşi nu se află chiar pe lista persoanelor date în urmărire de Interpol, nimeni nu vrea să aibă de-a face cu ea.

Când spun toate astea, nu neg că a fi mamă este unul dintre cele mai minunate daruri ale vieţii. Îţi modelează inima de parcă ar fi din lut, punându-te în armonie cu ritmul universului. Nu fără motiv, nenumărate femei spun că este cel mai bun lucru care li s-a întâmplat în viaţă. Sunt de acord cu ele din tot sufletul.

Totuşi o femeie nu devine mamă chiar din clipa când naşte. E un lucru care se învaţă, iar unora le ia mai mult decât altora. Unele femei, la fel ca mine, se simt zguduite din temelii de întreaga experienţă. Nu pretind că adaptarea la maternitate e mai dificilă pentru persoanele creative, fiindcă am văzut femei din toate straturile sociale trecând prin necazuri asemănătoare, chiar dacă diferite ca intensitate. Nicio femeie nu este absolut imună la tristeţea postnatală. Probabil cele mai puternice şi mai încrezătoare dintre noi sunt de fapt cele mai vulnerabile. Mai interesant e că acest montagne russe psihologic poate să te copleşească la fel de uşor la a doua, a treia sau chiar a şasea sarcină ca şi la prima.

La urma urmei, sarcinile sunt ca fulgii de nea. Nu există două la fel.

PARTEA ÎNTÂI
Viaţa înainte de căsătorie

Semne

E ora amiezii în Istanbul. Mă aflu pe vaporaşul cu aburi Gypsy, numit aşa pentru felul în care dansează pe apele albastre, transportând pasagerii între insule şi continent. Tineri îndrăgostiţi sărutându-se pe furiş, elevi de liceu chiulind de la ore, funcţionari de birou prelungindu-şi pauza de prânz, fotografi cărându-şi aparatele grele, comis-voiajori purtându-şi mărfurile în spinare, turişti comportându-se ca nişte turişti… Oameni de toate condiţiile par să se fi trezit cine ştie cum pe vasul ăsta cât o coajă de nucă ce se leagănă când într-o parte, când în cealaltă. Sunt înghesuită într-un colţ. Cu cărţile pe genunchi, stau între o femeie grasă şi un domn în vârstă ferchezuit. Mă întorc, după ce am dat un interviu pentru o revistă literară pe una dintre insule. Fata de la oraş se întoarce acasă. Singură.

La scurt timp după ce vasul iese din port, îmi dau seama că mi-am uitat carnetul în locul unde am dat interviul. Dintr-odată mă simt prost. De ce trebuie să uit mereu pe undeva una sau alta? Umbrele, telefoane mobile, vitamine, rimeluri, rujuri, bentiţe de păr, mănuşi… Uit sendvişuri mâncate pe jumătate pe care le-am pus deoparte pentru câteva minute sau, în toaletele publice, îmi uit inelele de argint după ce le-am scos ca să mă spăl pe mâini. Odată am uitat chiar un bol de sticlă cu două broaşte-ţestoase în el, un cadou de ziua mea de la o prietenă dragă. Cum nu mă lăsa inima să-i mărturisesc prietenei mele că pierdusem cadoul de la ea chiar în ziua în care îl primisem, în săptămânile următoare, de fiecare dată când mă întreba de broaştele-ţestoase, născoceam tot soiul de poveşti.

— O, le merge grozav, se îndoapă cu ciclamele mele, iau în greutate.

Apoi am spus:

— Ştii, zilele trecute una dintre broaşte s-a strecurat afară din bol fără să observ. Am căutat-o peste tot, dar n-am reuşit s-o găsesc. Mai târziu, când am aprins veioza de citit, am zărit-o dintr-odată. Stătea confortabil pe bec! Umbra pe care o arunca pe perete arăta ca un monstru.

Am continuat să născocesc aventuri cu broaştele-ţestoase până când, într-o zi, prietena mea m-a privit drept în ochi şi m-a rugat să mă opresc. Cu o voce dintr-odată şoptită, mi-a spus că trebuia să-mi facă o mărturisire.

— Simt nevoia să-mi iau povara asta de pe suflet, mi-a zis. Când am cumpărat broaştele-ţestoase, aveam îndoieli serioase că o să le îngrijeşti ca lumea. Dar mi-ai dovedit că n-aveam dreptate. Te descurci grozav şi cred că-ţi datorez nişte scuze.

Mi-am muşcat buzele şi am încremenit, neîndrăznind să respir. După aceea n-am mai putut născoci poveşti despre broaşte şi, câteva zile mai târziu, a venit rândul meu să fac o mărturisire. I-am spus prietenei mele că nu-mi datora niciun fel de scuze şi că, dimpotrivă, eu trebuia să-mi cer scuze, nu o dată, ci de două ori, pentru neglijenţa şi pentru înşelătoria mea. Apoi i-am explicat că broaştele ei ţestoase nici n-au apucat să ajungă la mine acasă.

— Ştii, am avut o bănuială, a zis ea după o tăcere lungă şi stânjenitoare. Când mi-ai spus că broaştele îţi ciuguleau seminţe de flori din palmă, m-am întrebat dacă nu cumva le confunzi cu nişte canari în colivie.

Spre uşurarea mea, a izbucnit în râs şi la fel şi eu. Ne-am amuzat pe seama neglijenţei mele. Nu prea m-a deranjat. Cu toată stânjeneala de-a fi pierdut cadoul, incidentul n-a stârnit alte autocritici în conştiinţa mea. Ce importanţă avea dacă eram în stare să îngrijesc pe cineva sau nu? La urma urmei, broaştele-ţestoase nu erau copii.

Brusc, vaporaşul cu aburi se cutremură, ca un uriaş care se deşteaptă din somn. Trecem cu toţii printr-un moment de panică. Buzele se mişcă fără încetare, mâinile caută ceva de care să se-agaţe. Departe, în faţa noastră, un petrolier rusesc face valuri imense. Privim neliniştiţi petrolierul, însă de îndată ce valurile se sting în unde domoale, punem capăt rugăciunilor, desfacem pumnii şi ne cufundăm din nou în letargie.

Acum am alte griji pe cap. De când mi-am dat seama că nu mai am carnetul, nu mă gândesc decât la scris. Cred că am tendinţa să-mi complic viaţa. Dacă aş fi avut hârtie, poate n-aş fi simţit o nevoie atât de acută de-a lua notiţe în clipa asta. Dar fiindcă nu am hârtie, trebuie să scriu. Cotrobăi furioasă prin geantă, deşert totul în poală, însă nu reuşesc să găsesc nici măcar o chitanţă pe spatele căreia să scriu.

Nu ştiu de ce mă agit aşa. O idee îmi zumzăie prin creier, însă nu pot spune despre ce-i vorba până n-o aştern pe hârtie. Mulţi oameni, printre care şi mulţi scriitori, preferă să cugete îndelung asupra lucrurilor înainte de-a le nota, dar eu sunt exact pe dos. Ca să înţeleg gândurile care mi se învălmăşesc în minte, trebuie să le văd mai întâi sub formă de litere. Ştiu că am o idee în clipa asta, însă trebuie să pun stiloul pe hârtie ca să aflu care. Iar pentru asta am nevoie de hârtie.

Arunc o privire în stânga mea, apoi în dreapta. Femeia de lângă mine nu pare să mă poată ajuta. Are o groază de flecuşteţe prin sacoşe, dar mă îndoiesc că e şi vreun carnet printre ele. Acum, că m-am uitat atent la ea, îmi dau seama cât de tânără e de fapt. Arată de vreo douăzeci şi cinci de ani. Grăsimea o face să pară, la prima vedere, cu zece sau cincisprezece ani mai bătrână. E îmbrăcată cu o rochie bleu cu mâneci-clopot şi fustă cu volane – de parcă ar fi descins direct dintr-un film din anii ’30 şi s-ar fi urcat pe un vaporaş cu aburi din Istanbul. Părul, castaniu ondulat, îi e lung până la umeri şi proaspăt pieptănat. O pereche de cercei de aur îi atârnă la urechi. Unghiile de la picioare, care se văd prin pantofii decupaţi în faţă, îi sunt date cu ojă roşu aprins. Deşi nasturii rochiei stau să plesnească, nu pare s-o deranjeze. Şi-a acceptat generozitatea sânilor ca pe o binecuvântare şi îi etalează ca pe-o favoare făcută întregii umanităţi, fără discriminare. Fiind mândră că e femeie, şi cu atât mai feminină în mândria ei, răspândeşte o feminitate puternică, îndrăzneaţă, magnetică.

Aşa cum mi se întâmplă întotdeauna în preajma femeilor care radiază o asemenea feminitate, mă simt ca o impostoare, ca o imitaţie jalnică a genului meu. Pentru ea, feminitatea e absolut firească, întocmai ca un căscat sau un strănut, şi la fel de lipsită de efort. Pentru mine, feminitatea e un lucru pe care trebuie să-l observ şi să-l studiez, să-l învăţ şi să-l imit, şi nici aşa nu izbutesc să-l înţeleg vreodată pe deplin.

Dacă femeia de lângă mine ar fi pisică, ar sta tolănită într-un coş superb, lângă un şemineu, cu ochii îngustaţi ca două fante sau ghemuită în poala stăpânei, torcând de plăcere, dând din coadă într-un ritm doar al ei. Dacă aş fi pisică, eu aş sta cât e ziua de lungă pe pervazul ferestrei, privind cum trec maşinile şi oamenii, şi cu primul prilej aş zbughi-o din casă în lumea sălbatică de-afară.

De partea cealaltă a femeii, stă un băiat de vreo opt ani, iar lângă el, unul mai mic, care seamănă izbitor cu fratele lui. Amândoi sunt îmbrăcaţi cu blugi şi tricouri marinăreşti identice. Strâng în mâini jucării identice. Nişte luptători de comando din plastic verde închis, musculoşi şi complet echipaţi, care ţin într-o mână o grenadă cu cuiul gata să fie tras şi în cealaltă un kalaşnikov. Amândoi mestecă nişte cocoloaşe de gumă mari cât o nucă, făcând balon după balon. De fiecare dată când unul se sparge, tresar – de parcă ar fi împuşcat pe cineva cu luptătorii lor de comando din plastic. Încă un duşman eliminat de pe vaporaşul cu aburi.

Poate că jucăriile lor se lansează în atacuri, însă băieţii sunt introvertiţi. Nici măcar nu înalţă capetele să-şi privească mama. Au mare grijă ca ochii să nu li se întâlnească. Bănuiesc că nu-i uşor pentru nişte băieţi de vârsta lor să aibă o mamă atât de atrăgătoare.

Convinsă că nici băieţii, nici mama lor nu mă pot ajuta să găsesc o bucată de hârtie, mă întorc spre bărbatul din stânga. Poartă ochelari cu rame metalice, afişează o expresie serioasă şi, cu toate că nu poate avea mai mult de patruzeci de ani, cheleşte deja în creştetul capului. Limbajul trupului său pare să ţipe: „SUNT COMIS-VOIAJOR”. Ţine în mâini o geantă de piele, în care sunt sigură că trebuie să fie şi nişte hârtie. Când îl întreb, îmi oferă amabil câteva foi, care poartă fiecare antetul SHOOTING STAR MARKETING LTD.

După ce-i mulţumesc, mă apuc de scris, privind cum se usucă cerneala pe măsură ce înaintez. Literele se revarsă parcă de la sine: MANIFESTUL FETEI SINGURE.

Mă uit uluită la foaie. Deci asta aveam în minte.

Femeia de lângă mine se trage mai aproape, întinzând capul către hârtia de pe genunchii mei. Pe vaporaşele cu aburi din Istanbul te obişnuieşti cu oamenii care-ţi citesc ziarul peste umăr, însă femeia asta îmi citeşte pe faţă notiţele. Deşi primul meu impuls e să acopăr ce-am scris, mă resemnez curând cu inutilitatea încercării de-a căuta intimitate într-un spaţiu atât de strâmt şi înghesuit şi o las să citească.

1. Să spui că singurătatea îi este rezervată doar lui Dumnezeu cel Atotputernic şi să te-aştepţi ca toată lumea să formeze perechi pe viaţă este una dintre cele mai mari iluzii născocite de Om. Doar pentru că ne-am îmbarcat câte doi în Arca lui Noe nu înseamnă că trebuie să ne încheiem călătoria împreună.

Eu scriu şi femeia citeşte. La un moment dat se apleacă atât de tare peste umărul meu drept, încât părul ei îmi atinge faţa. Simt în nări mirosul şamponului ei, puternic şi fructat. Pare să-mi descifreze cu greutate notiţele şi, cunoscându-mi scrisul, n-o condamn. Mă strădui să scriu mai clar.

2. Cum se face că, în societăţile tradiţionale, oamenii care îşi dedicau viaţa credinţei şi jurau să nu se căsătorească niciodată  erau veneraţi de toată lumea, iar în cultura actuală să fii „fată bătrână” e aproape o ruşine, o condiţie vrednică de milă?

3. Cum se face că, deşi într-o căsătorie e nevoie de un bărbat şi o femeie, iar celibatul e o condiţie aplicabilă în aceeaşi măsură ambelor sexe, termenul de „fată bătrână” are alte conotaţii – mai negative – decât cel de „burlac”?

Vecina mea scoate din geantă o pungă de alune şi fructe uscate, o împarte cu fiii ei şi îşi întoarce atenţia la notiţele mele, ronţăind în timp ce citeşte. Printre alune sărate, boabe aurii de năut prăjit şi seminţe de dovleac, eu scriu şi ea citeşte, fericită că are cu ce să se-amuze.

4. Femeilor care au fost „lăsate deoparte” ar trebui să li se redea demnitatea şi să fie aplaudate pentru că au curajul să trăiască fără un bărbat care să le ocrotească.

5. Cei care folosesc expresia „fiecare pasăre îşi face cuibul ei” nu o înţeleg. E adevărat că păsările îşi fac cuiburi, însă în fiecare nou sezon de împerechere abandonează casa pe care şi-au construit-o pentru a ridica una nouă undeva. Nicio pasăre nu rămâne în acelaşi loc întreaga viaţă.

Observ că femeia tremură uşor. Părul de pe braţe i se ridică, de parcă n-ar fi destul de cald afară.

6. Schimbarea şi nestatornicia sunt alfabetul vieţii. Făgăduiala de-a rămâne împreună „până când moartea ne va despărţi” e o fantezie care contrazice însăşi esenţa vieţii. Pe deasupra, nu murim doar o singură dată. E bine să ne amintim că oamenii mor de multe ori înainte de moartea fizică.

7. Prin urmare, nu poţi făgădui decât să iubeşti în clipa asta şi nimic mai mult.

8. Dacă trebuie să fac din căsătorie o metaforă, pot pretinde că literatura este soţul meu şi cărţile, copiii mei. Singura cale de-a mă căsători este fie să divorţez de literatură, fie să-mi iau un al doilea soţ.

9. Fiindcă nici nu poate fi vorba să divorţez de literatură şi fiindcă nu există vreun bărbat pe lume care ar accepta să fie „soţul numărul doi”, după toate aparenţele, am să fiu singură toată viaţa.

10. Bucata asta de hârtie e manifestul meu.

Mă las pe spătarul scaunului şi aştept ca femeia să termine de citit. A rămas în urmă, desluşind cuvintele silabă cu silabă şi mişcându-şi buzele ca o şcolăriţă care abia a învăţat alfabetul. Briza blândă ce mătură puntea poartă mirosul mării spre noi şi simt gust de sare pe limbă. După câteva clipe, femeia se lasă pe spate şi scoate un oftat, unul grozav de zgomotos.

Nu pot să nu fiu curioasă. Ce-a vrut să spună cu asta? A fost de acord cu mine? Era un oftat care însemna: „Ai mare dreptate, soro, însă aşa e lumea şi aşa va fi mereu”? Sau a vrut mai degrabă să spună: „Scrii numai prostii, drăguţă, viaţa adevărată e cu totul altfel”? Am senzaţia că a doua variantă.

Dintr-odată mă cuprinde o dorinţă grozavă s-o descos. Femeia asta e pentru mine „Cealaltă”. E genul de femeie care şi-a dedicat bucuroasă viaţa căminului, soţului şi fiilor ei. Din tinereţe şi-a canalizat energia asupra găsirii soţului ideal şi întemeierii unei familii, a devenit mamă înainte să-şi ia adio de la adolescenţă, din cauza asta s-a îngrăşat, a îmbătrânit înainte de vreme, şi-a lăsat dorinţele să se preschimbe în regrete şi să se acrească pe dinăuntru. Femeia asta, cu visurile ei puse la păstrare, statutul social confortabil şi aspiraţiile ei apuse, e antiteza mea. Sau aşa îmi place să cred.

„Pentru o femeie, orice femeie, calea cea dreaptă către creaţie trece prin uter, nu prin creier.”{1} Aşa credeau unii dintre romancierii de primă mână din ţara mea. Au revendicat scrisul ca domeniu doar al lor, o îndeletnicire inerent masculină. Romanul era o construcţie extrem de raţională, o lucrare cerebrală care necesita o proiectare riguroasă, iar femeile – prin definiţie fiinţe emotive – nu aveau cum să ajungă bune romanciere. Aceşti scriitori faimoşi se vedeau pe ei înşişi ca pe nişte „romancieri-taţi” şi pe cititorii lor ca pe nişte fii ce aveau nevoie de îndrumare. Moştenirea lăsată de ei îmi dă de înţeles că, pentru a supravieţui şi a excela în domeniul literaturii, s-ar putea să fiu silită la rândul meu să fac o alegere între uter şi creier. Dacă se va ajunge vreodată la asta, n-am nicio îndoială ce voi alege.

Vaporaşul cu aburi se apropie de ţărm. Neştiind ce gândesc, femeia de lângă mine sare în picioare. Adună sacoşele, bagă năutul în pungă, strânge kalaşnikovurile, vâră picioarele înapoi în pantofi… E gata în mai puţin de treizeci de secunde. Făcându-şi loc prin mulţime, cu băieţii alături, se îndreaptă spre ieşire, departe de mine.

Abia atunci, abia când femeia se ridică, observ un lucru pe care ar fi trebuit să-l remarc înainte. Nu e deloc grasă. Nici măcar plinuţă. E doar gravidă în ultimele luni, atâta tot. Pântecele ei pare atât de uriaş, că ar putea aştepta gemeni sau tripleţi.

Din cine ştie ce motiv necunoscut, acest detaliu insignifiant mă captivează. Dar nu-i vreme de stat pe gânduri. Vaporaşul cu aburi a ajuns la docuri. Toată lumea sare grăbită în picioare, înghesuindu-se spre ieşire. În toiul agitaţiei, mă pomenesc ochi în ochi cu bărbatul de lângă mine.

— Mulţumesc pentru hârtie… spun.

— Cu mare plăcere, îmi răspunde. Sunt bucuros dacă v-am ajutat.

— O, m-aţi ajutat mult, îl asigur. Doar de curiozitate, ce e Shooting Star Marketing?

— Suntem o companie nouă, specializată în produse pentru mame şi nou-născuţi, îmi răspunde. Pompe de sân electronice, încălzitoare de biberoane şi alte lucruri din astea…

Zâmbetul bărbatului înfloreşte într-un rânjet. Sau poate doar mi se pare mie. Dintr-odată, am senzaţia că undeva în cerul acela albastru şi senin, pe care soarele a început deja să coboare, îngerii mă arată cu degetele lor albe ca laptele, râzându-şi de mine. E o ironie, dacă stau bine să mă gândesc, în a scrie un manifest al fetei singure pe hârtia cu antet a unei firme care vinde produse pentru proaspete mămici.

Observând ironia, însă neştiind cum să reacţionez, stau locului stupefiată. O voce lăuntrică îmi spune: „Nu există coincidenţe în univers, doar semne. Poţi să vezi semnele?”.

Alung vocea şi-mi bag manifestul în buzunar, nemaifiind deja pe deplin convinsă de credibilitatea lui. Cam în starea asta debarc de pe vaporaşul cu aburi Gypsy.

Era un semn pe care nu-l vedeam? Scrisesem manifestul fetei singure fără vreun motiv anume. Totodată, o văzusem pe femeia de lângă mine ca pe „Cealaltă”. Ea era „soţia-mamă-menajeră”, ceva ce eu n-o să-mi permit să devin niciodată. Gândind că eram nu doar altfel, ci şi mult mai bună decât ea, am jurat să fiu Domnişoara Bătrână Scriitoare. Dar în tot acest timp, nu-mi dădeam seama că deasupra manifestului meu strălucea numele unei firme aflate în slujba proaspetelor mămici. Universul îşi bătea joc de aroganţa mea.

Trebuie să fi existat semne, nu doar unul, ci multe, pentru că la câteva luni după ce-am scris manifestul ăsta, m-am îndrăgostit până peste cap. M-am căsătorit chiar. Oricât mă obişnuisem cu gândul că aveam să cobor singură de pe Arca lui Noe, am înţeles curând cât de frumos e să fii parte dintr-un cuplu. Doi ani mai târziu am născut primul meu copil. De-a lungul gravidităţii, mi-am amintit adesea cât o dispreţuisem pe femeia de pe vaporaşul cu aburi şi m-am simţit cuprinsă de regret, un regret muşcător.

Trebuie să fi existat şi alte semne, nu doar unul, ci multe, pentru că la câteva săptămâni după ce-am născut – când a devenit clar că nu aveam suficient lapte şi că trebuia crescută cantitatea – am sunat la un număr pe care ni-l dăduseră prietenii şi am închiriat o pompă de sân electronică. Atunci când aparatul ne-a fost livrat acasă, am observat un logo familiar pe pachet: SHOOTING STAR MARKETING.

Cine ştie, poate chiar domnul de pe vaporaşul cu aburi ne-a adus pachetul acasă… Cine ştie, poate că femeia aceea, care nu mai era grasă acum, cu rochia bleu şi cu fiii ei, cu luptătorii de comando din plastic, năutul prăjit şi gemenii sau tripleţii ei nou-născuţi, se afla şi ea pe undeva pe-acolo, ascunzându-se după un tufiş şi râzând de schimbarea din viaţa mea, de această neaşteptată întorsătură a sorţii.

La început a fost ceaiul…

La câteva săptămâni după incidentul de pe vaporaşul cu aburi şi cu mult înainte de a-mi trece prin cap să mă căsătoresc, iau ceaiul cu o romancieră. Nici nu bănuiesc că această întâlnire mă va îndemna să mă gândesc mai bine la alegerea între a concepe copii şi a concepe cărţi.

„Mi-ar plăcea să te cunosc, domnişoară Shafak. De ce nu treci pe la mine să luăm ceaiul împreună?”, îmi spusese cu câteva zile înainte la telefon, după care adăugase cu un râs vesel: „Ceaiul e, bineînţeles, doar un pretext. De fapt vreau să stăm de vorbă. Treci pe la mine şi vom sta cu siguranţă de vorbă”. În vârstă de optzeci şi unu de ani şi la fel de pasionată de scris ca în tinereţe, Adalet Ağaoğlu este una dintre cele mai însemnate voci literare ale generaţiei sale.

Deşi îmi dăduse îndrumări amănunţite cum să ajung acasă la ea, în seara întâlnirii mi-a trebuit ceva timp să găsesc adresa. La fel ca mai toate cartierele din Istanbul, şi acesta are un labirint de străduţe care şerpuiesc în sus şi-n jos, cotesc şi se prefac în străzi noi, cu alte nume. Când am găsit în sfârşit adresa, mai aveam zece minute până la întâlnire, aşa că m-am plimbat puţin prin preajmă. La colţul străzii e o tarabă cu flori improvizată, lângă care stau turceşte două ţigănci cu şalvari în culori ţipătoare, zăngănindu-şi brăţările de aur de la încheieturi şi pufăind din ţigări. Le admir, nu doar pentru rotocoalele perfecte de fum pe care le scot, ci şi pentru totala lor nepăsare pentru delimitările sociale. Sunt genul de femei care pot să fumeze ţigări pe stradă într-o cultură în care spaţiul public şi dreptul de-a fuma în aer liber le aparţin bărbaţilor.

Cinci minute mai târziu, cu un buchet de crini galbeni în mână şi o mare curiozitate în inimă, sun la uşă. Aşteptând să mi se deschidă, nici nu bănuiesc că întâlnirea asta o să aibă vaste urmări asupra vieţii mele, declanşând înăuntrul meu o serie de reflecţii despre ce înseamnă să fii femeie, mamă şi scriitoare.

Doamna Ağaoğlu îmi deschide. Pielea îi e puţin palidă, zâmbetul prudent şi părul tuns scurt, ca al femeilor care nu vor să piardă prea mult timp cu aranjatul coafurii.

— Iată-te! Intră, spune cu o voce debordând de energie.

O urmez în livingul spaţios. E o încăpere mare, strălucind de curăţenie şi decorată cu mult gust. Fiecare obiect pare să-şi fi găsit locul într-o armonie fără cusur. Deşi suntem încă în toiul verii, e o zi vijelioasă, odiosul vânt nordic poyraz din Istanbul izbindu-se în geamuri şi strecurându-se prin crăpăturile uşilor. Dar casa ei e liniştită şi înăuntru se simte mirosul multor ani de ordine şi tihnă.

Mă aşez pe cel mai apropiat fotoliu. Dar, de îndată ce mă las pe spate, îmi dau seama că se întâmplă să fie cel mai înalt scaun din încăpere şi că ar putea fi nepoliticos din partea mea să mă aşez acolo. Sar în picioare şi încerc sofaua din faţa lui. E aşa de moale, că aproape mă scufund cu totul în ea. Simţind că n-o să stau comod nici acolo, mă mut pe scaunul de-alături, lucru pe care îl regret îndată, căci cine ar vrea să stea pe un scaun tare când are o sofa confortabilă la dispoziţie?

În tot acest timp, doamna Ağaoğlu, cu mâinile împreunate în poală, şade dreaptă şi liniştită, urmărindu-mi fiecare mişcare din spatele ochelarilor, cu un amuzament pe care nu simte nevoia să şi-l ascundă. Dacă n-ar fi expresia de pe chipul ei, aş putea să-mi schimb iar locul, însă îmi ţin respiraţia şi reuşesc să rămân nemişcată.

— Iată că ne întâlnim în sfârşit, spune ea. Scriitoarele nu prea se înnebunesc unele după altele, dar voiam să te cunosc personal.

Neştiind ce să răspund, zâmbesc stânjenită şi încerc un început ceva mai puţin belicos.

— E aşa de linişte aici.

— Slavă Domnului, exclamă doamna Ağaoğlu. E greu să recunoşti asta într-un oraş atât de zgomotos ca Istanbulul, însă până şi cel mai mic sunet mă deranjează când scriu literatură. Mi se pare esenţial să fie o linişte şi o pace desăvârşite când lucrez.

Tace o clipă, măsurându-mă cu un viu interes, apoi continuă:

— Dar înţeleg că tu nu eşti aşa. Tocmai ţi-am citit interviul zilele trecute. Tu pari să scrii din mers, bucurându-te de dezordine şi mişcare. Găsesc lucrul ăsta cu-adevărat…

— Ciudat? propun.

Îşi arcuieşte dezaprobator sprâncenele subţiri, căutând cuvântul potrivit.

— De neînţeles? încerc iar.

— Bizar, spune ea în cele din urmă. Îl găsesc cu-adevărat bizar.

Dau uşor din cap. Cum aş putea să-i explic că ordinea şi liniştea pe care ea le preţuieşte atâta mie îmi dau fiori? Să trăieşti decenii întregi în aceeaşi casă, să cunoşti feţele tuturor vânzătorilor şi vecinilor din zonă, să prinzi rădăcini pe aceeaşi stradă, în acelaşi cartier, în acelaşi oraş – aşa ceva mi se pare o chestie cumplită. Pentru mine, statornicia şi stabilitatea sunt ca nişte cuvinte în rusă ori chineză. Deşi ştiu că sunt nişte limbi minunate, cu istorii vaste, nu le vorbesc.

Tăcerea e cea mai rea. De câte ori se lasă un nor gros de tăcere, vocile gălăgioase dinăuntrul meu se aud mult mai distinct, ridicându-se una câte una la suprafaţă. Îmi place să cred că le cunosc pe toate femeile din acest harem interior al meu, dar poate pe unele nu le-am întâlnit niciodată. Împreună alcătuiesc un cor care nu ştie cum să coboare tonul. Le numesc Corul Vocilor Discordante.

E un cor bizar, dacă stau să mă gândesc bine. Nu numai că vocile cântă toate fals, dar niciuna nu cunoaşte notele. De fapt, nu există pic de muzică în ce fac ele. Vorbesc toate în acelaşi timp, una mai tare decât alta, fără să asculte vreodată ce se spune. Îmi stârnesc teama de propria diversitate, de fragmentarea dinăuntrul meu. Tocmai de aceea nu-mi place liniştea. O găsesc chiar neplăcută, neliniştitoare. Când lucrez acasă ori într-o cameră de hotel, am grijă să deschid radioul, televizorul sau CD playerul, uneori chiar pe toate trei odată. Obişnuită să scriu în aeroporturi febrile, în cafenele ticsite sau în restaurante gălăgioase, mă simt în vervă când sunt înconjurată de o larmă bogată.

Brusc, îmi trece prin minte că poate de aceea, spre deosebire de toţi prietenii mei, nu mă enervează niciodată şoferii care coboară geamurile şi îneacă în muzică pop cele şapte coline ale Istanbulului. Cred că magandalar{2} ăştia sunt la fel de speriaţi de linişte ca mine. Şi lor le e teamă să rămână singuri cu vocile lor.

Întocmai ca fanfaronii ăştia, şi eu deschid ferestrele când mă aşez să lucrez la un roman. Sigur, intenţia mea nu e să invadez lumea de-afară cu muzica mea. Ci să las muzica lumii de-afară să-mi invadeze spaţiul interior. Ţipetele pescăruşilor, claxoanele maşinilor, sirena vreunei ambulanţe, certurile cuplului care locuieşte deasupra, larma copiilor care joacă fotbal peste stradă, zornăitul pieselor de table de prin cafenele, strigătele vânzătorilor stradali şi muzica punk şi postpunk care se deapănă la CD playerul meu… Doar în acest vacarm e acoperită pentru scurt timp orgia dinăuntrul meu. Doar atunci pot scrie în tihnă.

— Ai vrea să vezi biroul la care mi-am scris majoritatea cărţilor? întreabă pe neaşteptate doamna Ağaoğlu.

— Sigur, mi-ar plăcea mult.

E un birou din mahon elegant, ticsit de manuscrise şi cărţi aranjate ordonat, garnisit cu amintiri meticulos alese. O splendidă lampă veche împrăştie o lumină blândă, gălbuie. Îmi spune că nu lasă pe nimeni să-i facă curăţenie pe birou, fiindcă vrea să fie sigură că fiecare obiect de pe el rămâne la locul lui. Mă întreb o clipă dacă această restricţie se aplică întregii încăperi, pentru că sunt multe obiecte şi fotografii risipite pe rafturile bibliotecii, pe măsuţele de cafea şi pe gheridoane.

Pasiunea de colecţionar pentru obiecte, fiecare încărcat de semnificaţii şi memorie, mi s-a părut întotdeauna uimitoare.

Relaţia mea cu obiectele se bazează pe o serie de infidelităţi succesive. Le cumpăr, le îndrăgesc, le abandonez. M-am obişnuit, încă din copilărie, să împachetez şi să reîmpachetez cutii. Când schimbi cartierele, oraşele, continentele, nu poţi să iei cu tine decât o anumită cantitate de obiecte. Restul posesiunilor înveţi să le laşi în urmă.

Născută în Franţa, în 1903, Anaïs Nin a fost o autoare care a avut un impact considerabil nu numai asupra literaturii mondiale, ci şi asupra mişcării feministe din secolul XX. Deşi a fost o scriitoare prolifică, publicând romane, povestiri şi critică literară, doar jurnalele sale – apărute în cea mai mare parte în timpul vieţii – au devenit faimoase în întreaga lume. Criticii au afirmat că cele mai multe, dacă nu chiar toate, dintre personajele ei feminine erau ea însăşi, un comentariu pe care l-a negat cu însufleţire. Unul dintre multele lucruri uimitoare în privinţa ei a fost că, sătulă să se supună regulilor lumii editoriale, a hotărât să-şi publice singură cărţile. A cumpărat o tiparniţă manuală, a învăţat cum s-o manevreze şi s-a apucat de tipărit. Era o muncă de salahor, cum o numea ea, mai ales pentru o femeie care nu cântărea mai mult de cincizeci de kilograme. Mai târziu, vorbind despre această experienţă, spunea că faptul de a-şi tipări singură cărţile – culegând fiecare frază – a învăţat-o, ca scriitoare, să fie mai concisă şi mai puţin vorbăreaţă.

Împrejurările ne ajută să învăţăm cum să ne mulţumim cu mai puţin.

Tot aşa, mutările m-au învăţat cum să supravieţuiesc cu o cantitate minimă de mobilă. Lucrurile pe care le cumpăr într-un oraş le abandonez înainte să mă mut în următorul. E ca şi când, cu fiecare pas pe care îl fac şi fiecare câştig pe care îl obţin, pierd altceva în altă parte. Există totuşi un lucru în bagajul meu de mână pe care am reuşit să-l iau cu mine oriunde m-am dus. Un săculeţ la fel de bătrân ca Marea Moartă, însă la fel de uşor ca o pană şi pentru care nu se cere vamă nicăieri în lume: arta povestitului.

N-am fost în stare să-mi ţin laolaltă nici cele mai preţioase cărţi, stivuite în cutii de carton împrăştiate prin subsolurile rudelor şi prietenilor. Colecţia mea de literatură rusă e în Ankara, în casa mamei; toate cărţile în spaniolă, printre care şi Don Quijote de la Mancha, se odihnesc în garajul unei prietene dintr-o suburbie a Istanbulului; iar toate cele O mie şi una de nopţi mă aşteaptă încă la Colegiul Mount Holyoke, unde am fost cândva bursieră.

Straniu, însă o asemenea dezorganizare mă ajută să-mi consolidez memoria. Când nu poţi să-ţi iei cărţile cu tine, nu-ţi rămâne decât să memorezi cât mai multe poveşti şi pasaje. De aceea am fragmente de dialoguri din Doctor Jivago al lui Pasternak şi poeme din volumul Mathnawi al lui Rumi întipărite în minte. Nu pot căra după mine cărţi atât de groase ori cu atâtea volume, dar pot întotdeauna să recit câteva versuri din Rumi fără să stau prea mult pe gânduri. „Făr-al Iubirii lăuntric giuvaier, bazarul vieţii mele fie năruit piatră cu piatră.”

— Ai un loc de scris asemănător pe care îl consideri sacru? mă întreabă doamna Ağaoğlu.

— Nu, nu chiar, dar am un laptop, îi răspund, ştiind că sună jalnic, însă spunând-o oricum.

Se uită la mine cu nişte ochi miraţi, după care abandonează subiectul.

— Hai să luăm ceaiul, vrei?

Zâmbesc uşurată.

— Sigur, mulţumesc.

Înapoi în living, aşteptând ca gazda mea să se întoarcă, un fapt pe care l-am ştiut întotdeauna, însă cu care nu m-am confruntat niciodată, mi se prezintă făţiş: m-am agăţat mereu, sau poate am vrut să mă agăţ, de fărâme şi bucăţi de existenţă ici şi acolo, fără să am o coerenţă, un centru, o continuitate în viaţă. E un alt fel de-a spune pe scurt: sunt un dezastru.

Îmi dau seama, chiar în acea clipă, că oricât de aşezată ar fi doamna Ağaoğlu, eu sunt rătăcitoare în aceeaşi măsură. Oricât de disciplinată ar fi ea, eu sunt dezordonată în aceeaşi măsură. Oricât de mult aş încerca să mă ataşez de un obiect, un cămin, o adresă sau o relaţie, lipiciul pe care-l folosesc nu e niciodată îndeajuns de puternic, şi totuşi, deşi e ciudat, o asemenea dislocare a fost deopotrivă un blestem şi o binecuvântare.

Peste puţin timp, doamna Ağaoğlu îşi face din nou apariţia cu o tavă ticsită cu ceşti şi farfurii de porţelan. Pe farfuria mea sunt produse de patiserie, biscuiţii săraţi în stânga, fursecurile dulci în dreapta, toate aliniate într-o simetrie perfectă şi în număr egal.

În următoarea jumătate de ceas, îmi spune care era situaţia scriitoarelor în trecut şi, după părerea ei, ce s-a schimbat în ziua de azi. Ascult, savurând conversaţia. N-avem nicio grabă. Nicio întâlnire de onorat sau sarcină de îndeplinit. Vorbim despre artă şi literatură, despre scriitori iviţi şi dispăruţi şi apoi despre cum e să fii scriitoare într-o societate patriarhală.

Tocmai atunci, din senin, doamna Ağaoğlu mă ia pe nepregătite abordând un nou subiect.

— Cred că, la un moment dat în viaţă, scriitoarele simt nevoia să facă o alegere, spune. Cel puţin mie aşa mi s-a întâmplat. Am hotărât să nu am copii ca să mă pot dedica scrisului.

Îmi povesteşte, cu o voce calmă, dar fermă, că pentru a reuşi să stea pe picioarele ei ca romancieră şi să scrie liber şi după pofta inimii, a hotărât să nu aibă copii.

— Am fost norocoasă, spune ea, pentru că soţul meu m-a sprijinit în această hotărâre dificilă. N-aş fi putut să fac niciodată lucrul ăsta fără sprijinul lui.

Mi se strânge stomacul. Te rog, nu-mi pune întrebarea, însă o face.

— Dar tu? Ai în vedere să devii mamă?

Manifestul pe care l-am scris pe vaporaşul cu aburi îmi apare în faţa ochilor cu litere de tipar ţipătoare. Ar putea fi momentul potrivit să citez unele părţi din el. Dar înainte să apuc, Corul Vocilor Discordante se pune pe cântat, de parcă ar fi apăsat cineva un buton.

— Şttt, tăceţi, şoptesc în guler. Ţineţi-vă gura, fetelor, pentru numele lui Dumnezeu!

— Ai spus ceva? mă întreabă doamna Ağaoğlu.

— Nu, nu… Adică, da, însă murmuram doar pentru mine… Nimic deosebit… îi răspund, simţind cum roşeaţa îmi năvăleşte în obraji.

— Şi ce murmurai doar pentru tine? întreabă doamna Ağaoğlu, nevrând să mă slăbească deloc.

Înghit în sec atât de zgomotos, încât auzim amândouă cum e împins aerul în jos pe gâtlej. Nu îndrăznesc să spun: „Le dojeneam doar pe cele patru femei dinăuntrul meu. Vezi dumneata, au păreri contradictorii despre maternitate, ca despre toate problemele importante din viaţa mea”.

Nu îndrăznesc să spun: „În adâncul sufletului meu e un harem în miniatură. O ceată de femei care se încaieră într-una din nimic şi se ciorovăiesc, căutând un prilej să se prindă una pe alta pe picior greşit. Sunt nişte creaturi mici-micuţe, nu mai mari decât Degeţica. Au doar vreo 12 centimetri în înălţime şi vreo 300-400 de grame în greutate, aşa de mici sunt. Îmi fac viaţa un calvar, şi totuşi nu ştiu cum să trăiesc fără ele. Pot să iasă la iveală sau să stea liniştite după bunul-plac. Fiecare şi-a revendicat un cotlon al sufletului meu drept reşedinţă. Nu pot să pomenesc nimănui despre ele. Dacă aş face-o, aş fi închisă într-un sanatoriu ca schizofrenică. Dar personalitatea nu e schizofrenică prin definiţie?”.

Nu îndrăznesc să spun: „Fiecare membră a Corului Vocilor Discordante pretinde a fi eu şi prin urmare le vede pe celelalte ca pe nişte rivale. Antipatia lor e atât de profundă, încât, dacă li s-ar da şansa, şi-ar scoate ochii. Sunt surori de carne şi sânge, însă funcţionează după Codul de Legi al Sultanului Fatih{3}. Dacă vreuna din ele s-ar urca pe tron, mi-e teamă că primul lucru pe care l-ar face ar fi să se descotorosească o dată pentru totdeauna de surorile ei”.

Nu îndrăznesc să spun nimic din toate astea. În schimb, arunc în luptă o întrebare, alegând cea mai simplă cale de scăpare:

— Spune-mi, doamnă Ağaoğlu, dacă Shakespeare ar fi avut o soră care ar fi fost o scriitoare foarte talentată sau dacă Fuzuli ar fi avut o soră care s-ar fi nimerit să fie o poetă la fel de înzestrată ca el, ce s-ar fi întâmplat cu acele femei? Ar fi scris cărţi sau ar fi crescut copii? Cred că de fapt mă întreb: le-ar fi putut face pe amândouă?

— E o întrebare pe care mi-am pus-o cu mult timp în urmă… spune ea cu o voce stinsă. Răspunsul la care am ajuns a fost un „nu” ferm. Dar acum, draga mea, e rândul tău să găseşti un răspuns. Crezi că o femeie poate să facă faţă şi maternităţii, şi carierei la fel de bine?

O soră talentată

În eseul O cameră separată, Virginia Woolf susţine că o femeie, orice femeie, n-ar fi avut cum să scrie piesele de teatru ale lui Shakespeare în epoca lui. Pentru a-şi demonstra punctul de vedere, introduce în scenă o femeie imaginară, pe care o prezintă drept sora lui Shakespeare. Îi dă numele de Judith.

Să presupunem pentru o clipă că această Judith era la fel de pasionată de teatru ca Shakespeare şi la fel de înzestrată. Care ar fi fost soarta ei? Şi-ar fi putut dedica viaţa dezvoltării propriului talent, aşa cum a făcut Shakespeare? Nicio şansă, spune Woolf.

Răspunsul este „nu”, pentru că bărbaţilor şi femeilor li se aplică serii de reguli diferite. Judith poate să fie oricât de talentată pofteşte, oricât de pasionată de artă şi literatură pofteşte, însă drumul ei ca scriitoare va fi presărat cu obstacole, mici sau mari. Îi va fi cumplit de greu să găsească loc să se mişte în cuşca „soţiei sociabile, gospodinei meticuloase şi mamei devotate” în care i se cere să intre. Mai mult, împărţită între îndatoririle femeieşti şi rolurile materne, nu va reuşi să găsească timp pentru scris. Întreaga ei zi se va irosi în sarcini gospodăreşti – gătind, călcând, îngrijind copiii, făcând cumpărături, îndeplinindu-şi obligaţiile familiale… şi, pe nesimţite, va deveni o Femeie-Sită, timpul scurgându-se într-una prin găurile din viaţa ei. În rarele clipe când va fi singură, va ceda epuizării şi frustrării. Cum să scrie? Când să scrie?

De la bun început, prilejurile favorabile care se vor ivi în calea lui Shakespeare îi vor fi interzise lui Judith. În această lume unde femeile sunt descurajate să-şi dezvolte individualitatea şi sunt învăţate că rolul lor esenţial în viaţă este să fie soţii şi mame bune, unde femeile se fac auzite doar pe tărâmul culturii orale, însă când vine vorba de cultura scrisă sunt aproape invizibile, scriitoarele încep jocul cu scorul de 0-7.

Să aplicăm acum întrebarea crucială a Virginiei Woolf la Orientul Mijlociu.

Fuzuli era una dintre cele mai ilustre voci ale Orientului, un poet renumit al secolului XVI, venerat astăzi în egală măsură de arabi, perşi şi turci. Să spunem că Fuzuli ar fi avut o soră mai tânără foarte talentată – se prea poate chiar să fi avut – şi că o chema Firuze, care înseamnă „turcoaz” – culoarea ochilor ei.

Această Firuze e o copilă înzestrată, cu o fire curioasă şi o mare aplecare spre învăţătură, clocotind de idei. Are părul cârlionţat, gropiţe în obraji şi mintea plină de întrebări, fiecare dintre ele atrăgând alta nouă. Precum imaginile în oglinzi opuse, ideile ei se înmulţesc la nesfârşit, răspândindu-se în spaţiul nemărginit. Imaginaţia curge din frazele ei precum apa pe arcadele unui apeduct, mereu proaspătă, mereu liberă.

Adoră poveştile, cu cât sunt mai aventuroase şi mai primejdioase, cu atât mai bine. Zi şi noapte deapănă poveşti despre piraţi cărând hârci de om cu rubine încastrate în orbite, covoare vrăjite care zboară peste bazaruri cu mirodenii şi palate de cleştar şi uriaşi verzi cu două capete ce vorbesc într-o limbă străină pentru toate urechile în afară de ale ei. Le spune într-una poveştile astea mamei, bunicii şi mătuşilor ei. Când ele se satură s-o asculte, le istoriseşte oaspeţilor, slugilor şi oricui pune piciorul în casă.

Bătrânii din familie clatină cu toţii din cap şi spun:

— Copilă, ai o închipuire mai adâncă decât oceanele. De unde scoţi toate poveştile astea? Te furişezi până pe piscul Muntelui Kaf în somn şi tragi cu urechea la vorbele zânelor până se crapă de ziuă?

Firuze se întreabă ce fel de loc e Muntele Kaf. Cât i-ar plăcea să meargă acolo şi să-l vadă cu ochii ei. Lumea e plină de minunăţii şi unele colţuri ale pământului îţi amintesc de rai; o ştie nu din experienţă, ci din intuiţie. A citit versetele despre rai din Coran, unde se spune: „Cei care vor stăpâni Grădinile Edenului (…) vor fi împodobiţi cu brăţări de aur şi înveşmântaţi în straie verzi, de mătase şi brocart”{4}. Una dintre distracţiile ei favorite e să închidă ochii şi să se închipuie înveşmântată în mătăsuri fine, cu clopoţei măiestrit lucraţi clinchetindu-i pe glezne când se plimbă pe lângă râuri cu cea mai rece apă, culegând fructe zemoase din pomi, fiecare mai mare ca un ou de struţ.

Visarea e o copilă îmbujorată, la fel de încântătoare ca o naiadă şi la fel de jucăuşă. Dacă încerci s-o prinzi, îţi lunecă din braţe, sprintenă şi mlădioasă, ca un peşte, ca un miraj. Cei care tânjesc după atingerea ei se ostenesc în van.

Realitatea e o cotoroanţă cu păr cărunt precum cerurile prevestitoare de furtună, gură ştirbă şi un chicotit ce-ţi îngheaţă sângele în vine. Nu e urâtă, nu chiar, dar are ceva tulburător, de te codeşti s-o priveşti drept în ochi.

Visarea e tovarăşa nedespărţită a lui Firuze, cea mai bună prietenă a ei. Când se joacă împreună, râzând, glumind şi zburdând încolo şi-ncoace, Realitatea le pândeşte de departe, cu ochii mijiţi, ca două crăpături subţiri.

„Curând”, spune ea, „răzgâiata aia de Visare o s-o şteargă şi eu o să mă lăfăi pe tronul ei. Firuze poate să se mai joace o vreme cu Visarea, curând însă va deveni femeie, iar atunci ea şi scumpa ei tovarăşă de joacă vor trebui s-o apuce fiecare pe drumul ei.”

Într-o dimineaţă, Firuze se trezeşte cu o umezeală ciudată între picioare şi o pată roşie pe cămaşa de noapte. Inima îi stă o clipă în loc. Se teme că s-a tăiat în ceva. Plângând, dă fuga la maică-sa. Dar nici n-apucă să scoată câteva cuvinte, că primeşte o palmă zdravănă.

— Taci, spune maică-sa, duioşia din privirea ei nepotrivindu-se cu asprimea tonului.

— Dar ce se petrece, mamă? întreabă Firuze într-o şoaptă înspăimântată.

— Li se întâmplă tuturor femeilor, răspunde maică-sa. Dar nu sufla o vorbă nimănui, mai ales fraţilor tăi. Uite, ia cârpa asta şi du-te şi te spală.

— Li se întâmplă tuturor femeilor, repetă Firuze cu îndoială.

— Chiar aşa, şi înseamnă că nu mai eşti o copilă. De-acum înainte trebuie să ai grijă cum te porţi. Nu mai poţi să alergi încolo şi-ncoace şi să sari coarda. Nu mai poţi să vorbeşti tare şi să chicoteşti. De-acum eşti femeie.

De când? De ce? Cum de-a trecut de la copilărie la condiţia de femeie? Crezuse mereu că să devii femeie era ca şi cum ai străbate un drum lung, şerpuitor, mărginit de copaci pe fiecare parte, învăţând să înaintezi pas cu pas. De ce nu-i spusese nimeni că era de fapt o trapă pe care calci şi te rostogoleşti înăuntru, fără să ştii măcar că se afla acolo?

Firuze se simte murdară şi vinovată, nu din pricina vreunui lucru pe care l-a făcut, ci din pricina a ceea ce este. Bunica ei îi spune să nu se atingă de Coran până nu i s-a oprit sângerarea şi nu s-a spălat bine. Parcă nici Dumnezeu n-o mai vrea.

Firuze se simte rănită. Culoarea îi piere din obraji, la fel şi zâmbetul din ochi. Fata fără griji al cărei râs răsuna prin casă ca un clinchet de clopoţei îi cedează pe neaşteptate locul unei femei al cărei trup greu o trage în jos. Cu capul adânc plecat, cu chipul înnegurat de gânduri, Firuze se află într-un ţinut străin chiar şi când stă lângă mangal împreună cu Realitatea.

Femeile în vârstă din familie nu-şi iau ochii de la ea, vorbind în şoaptă între ele despre posibili pretendenţi. Peţitoarele vin şi pleacă, ducând cu ele rahat lokum înfăşurat în batiste de mătase. Pe când părinţii se ciorovăiesc pentru preţul miresei, devine şi mai important ca Firuze să fie modestă. Dar oricât de strict ar supraveghea-o, n-o pot împiedica să dea fuga la etaj şi să-şi lipească nasul de ferestrele cu parmaclâc. Stă acolo până când găurile îi lasă pe faţă urme ca de vărsat de vânt, trăgând în nări mirosul ierburilor sălbatice pe care îl aduce briza din văile din depărtare.

Dacă ar putea să iasă din casă şi să găsească o caravană care să o ducă dincolo de porţile Karbalei, spre capetele lumii. Vrea să meargă la şcoală, ca fratele ei Fuzuli, şi să studieze teologia, tafsīr-ul{5} şi alchimia. Dacă ar putea umbla pe străzi cărând cu mândrie sub braţ cărţi şi dicţionare groase cât cărămizile. Dacă părinţii ei ar spune: „Bună treabă, Firuze. Cu voia Domnului, poate devii o mare poetă, ca fratele tău!”.

Firuze are un secret pe care nu-l dezvăluie nimănui: de ani de zile scrie poezii. La început obişnuia să aştearnă în grabă pe hârtie tot ce-i apăsa inima, fără niciun fel de aşteptări, ca şi când ar fi vorbit singură. Curând şi-a dat seama că era mai mult decât o distracţie. Era o pasiune.

Scrisul pune stăpânire pe ea ca o boală care îi otrăveşte şi îi cotropeşte trupul şi sufletul. Cel mai adesea, inspiraţia îi vine în zori. Se scoală înainte să se crape de ziuă, îşi pune un şal pe umerii slăbuţi şi se-aşterne pe scris. Cei ce aud zgomotele înfundate din odaia ei îşi închipuie că s-a trezit ca să se roage. Nu ştiu că, într-un fel, chiar asta face. Poezia este pentru ea ca o adevărată rugăciune, izvorâtă din adâncurile sufletului ei, închinată unei puteri mult mai mari şi mai înalte. Dacă n-ar exista poezia, crede Firuze, Dumnezeu ar fi prea singur.

Citeşte operele altor poeţi, mai ales pe-ale iranianului Hāfez şi pe-ale turcului Nasimi. Adoră şi poemele fratelui ei, a dat chiar azi peste unul şi l-a ţinut minte pe dată:

Totul pe lume-i iubire,

Ştiinţa nu-i decât o bârfă.

Cu toate că-i plăcea poemul, n-a putut să nu-i treacă prin minte că numai un bărbat bine educat şi versat în gramatică şi limbă ar putea face o asemenea afirmaţie. Pentru Firuze şi pentru toţi aceia care fuseseră ţinuţi departe de şcoală, ştiinţa era cu siguranţă mai mult decât o bârfă.

Era o sete arzătoare.

O ibovnică bătrână, cu pielea mai închisă ca abanosul, are grijă de Firuze din ziua în care s-a născut. Când păşeşte, alunecă prin încăpere tăcută ca mătasea; când vorbeşte, n-o face decât în şoaptă. Într-o dimineaţă, pe când croşetează împreună o cuvertură din dantelă, Firuze se întoarce către doica ei şi spune:

— Vreau să merg la madrassa{6} şi să fiu o poetă faimoasă.

— Zău? chicoteşte doica şi sânii ei generoşi se zguduie.

— De ce râzi? întreabă Firuze cu un aer jignit.

— Lasă-mă să-ţi spun mai întâi o poveste, răspunde doica, devenind din nou serioasă.

Şi iată povestea pe care i-a spus-o: Într-o zi, Nastratin Hogea lucra pe un petic de grădină cu lubeniţe, când s-a oprit să se odihnească şi s-a aşezat sub un nuc. Ridicând privirea, a murmurat în barbă: „Doamne Atotputernice, nu înţeleg căile Tale. Pentru ce-ai făcut lubeniţele astea uriaşe să crească pe cele mai subţiri tulpini şi ai pus nucile mărunţele pe ramurile alea groase? N-ar fi fost mai bine invers?”.

Chiar când a terminat de vorbit, s-a stârnit un vânt puternic şi o nucă s-a desprins din copac, căzându-i drept în cap.

„Au!”, a ţipat Nastratin Hogea de durere. Frecându-şi creştetul dureros, şi-a înţeles greşeala. „Doamne, iartă-mă pe mine, păcătosul, şi limba mea cea proastă”, a zis. „Acum înţeleg de ce n-ai pus lubeniţele în copac. Dac-ai fi înlocuit nucile cu lubeniţe, n-aş mai fi în viaţă acum. Lasă totul la locul lui, Te rog. Tu ştii cum e cel mai bine!”.

Firuze ascultă, abia respirând.

— Ce legătură are cu mine?

— Copilă nesăbuită, nu vezi? întreabă doica. Cine-a mai auzit de vreo femeie-poet? Trebuie să fie o pricină pentru care Dumnezeu a făcut totul aşa cum e şi am face bine s-o respectăm, dacă nu vrem să ne plouă cu lubeniţe în cap.

În după-amiaza aceea, Firuze se plimbă prin grădina din spatele casei. Trece pe lângă havuz şi se duce glonţ la poiata din colţ. Deschizând uşiţa de lemn, se bagă înăuntru, trăgând în nări mirosul înţepător de pământ, praf şi găinaţ. Nici cocoşul, nici găinile n-o bagă în seamă. Locul acesta, cu duhoarea lui puternică şi locuitorii săi gălăgioşi, e singurul în care poate să respire.

Sub castroanele cu mâncare, într-o cutie căptuşită cu catifea, îşi ţine poemele. Scuturând praful de pe ea, înhaţă cutia şi se duce să-şi vadă fratele.

— Hei, surioară, ce faci? spune Fuzuli, mirat s-o vadă stând lângă uşă.

Ea îi întinde poemele, cu un zâmbet încordat ca o coardă de ūd{7}.

— Vrei să le citeşti?

Se-nvoieşte. Timpul încetineşte şi începe să curgă altfel, ca un somnambul. După aproape o eternitate, Fuzuli înalţă capul, având în ochi o sclipire nouă, care nu era acolo mai devreme.

— De unde ai poemele astea? întreabă el.

Firuze întoarce repede privirea. Nu îndrăzneşte să spună adevărul. Pe deasupra, vrea să ştie dacă poemele ei sunt bune de ceva. Are într-adevăr talent?

— De la o vecină care-a venit în vizită zilele trecute. Sunt ale fiului ei, răspunde. Te-a implorat să arunci o privire peste ele şi să-i spui cinstit dacă fiul ei are vreun strop de talent.

O umbră trece peste chipul lui Fuzuli, de parcă ar fi bănuitor, însă când vorbeşte, glasul îi e calm şi liniştitor.

— Spune-i vecinei că fiul ei ar trebui să vină să mă vadă. Tânărul e foarte înzestrat, zice el, mângâindu-şi barba lungă şi castanie.

Firuze nu-şi mai încape în piele de bucurie. Se gândeşte să-i spună fratelui ei adevărul când se iveşte prilejul. Dacă-l poate convinge pe fratele ei, poate să-i convingă pe toţi din familie. Atunci vor înţelege ce mult înseamnă cuvintele pentru ea. Să crezi în poezie înseamnă să crezi în iubire. Să crezi în poezie înseamnă să crezi în Dumnezeu. Cum poate oare cineva să refuze aşa ceva?

Dar prilejul pe care-l aşteaptă nu se iveşte niciodată. Doar la câteva săptămâni după discuţia asta, Firuze e măritată cu un slujbaş cu optsprezece ani mai bătrân decât ea.

Cu tobe şi tamburine, îi cântă în noaptea pictării cu henna. Mai întâi, femeile dansează şi râd de bucurie, apoi veselia le piere de pe chipurile sărate de lacrimi. În zilele de nuntă, la petrecerile femeilor, şi numai atunci şi acolo, fericirea şi întristarea devin două nume diferite pentru acelaşi lucru.

Mai ieri era o copilă / înotând într-o mare de cuvinte /

sângerând poezie

O pată i-a crescut pe cămaşa de noapte / întunecată şi

tainică

Într-o clipită / cât o bătaie de inimă / a devenit femeie

Numele ei un fruct oprit…

Datorită legăturilor soţului ei, se hotărăşte ca perechea să se stabilească în Istanbul. Firuze este smulsă din casa, familia şi copilăria ei. Părăsindu-şi căminul, nu mai face nicio vizită la poiată. Nu-i mai pasă. Ascunse într-o gaură, sub castroanele cu mâncare pentru găini, poemele ei rămân în paragină. De marele secret se alege praful, care-i măturat de vânt.

Câteva luni mai târziu, la Istanbul, Firuze stă într-un konak de lângă Bosfor, privind apele de un violaceu închis. Icneşte, dar reuşeşte să nu vomite de data asta, gravidă fiind în a şaptea săptămână. Speră să fie un fiu care să ducă mai departe numele soţului ei peste generaţii, până la capetele pământului. Uneori rosteşte poezii, însă nu le mai aşterne pe hârtie. Cuvintele şoptite se risipesc în vânt precum crâmpeiele unui vis sfărâmat pe care l-a avut odată, dar pe care nu şi-l mai poate aduce aminte.

Cine ştie câte femei ca Firuze a numărat istoria Orientului Mijlociu? Femei care ar fi putut deveni poete sau romanciere, dar nu li s-a dat voie… Femei care-şi ascundeau capodoperele în poieţi sau lăzi de zestre, unde le mânca putregaiul. Mulţi ani mai târziu, pe când depanau poveşti pentru nepoate, una s-ar fi putut să spună:

— Cândva scriam poezii. Ştiai?

— Ce-i aia?

— Poezia? E un loc vrăjit, dincolo de Muntele Kaf.

— Pot să merg acolo? Pot?

— Da, draga mea, poţi să mergi, dar nu poţi să rămâi. Nu ai voie să faci decât o scurtă vizită.

Ar fi spus-o în şoaptă, de parcă şi asta ar fi făcut parte din poveste.

Poate întrebarea care trebuie pusă nu este: de ce n-au existat mai multe poete şi romanciere în trecut? Adevărata întrebare este: cum de-au reuşit o mână de femei să răzbească în lumea literară în ciuda tuturor piedicilor?

Când vine vorba să le dea şanse egale unor femei ca Firuze, lumea n-a progresat aşa de mult. Chiar şi astăzi, susţine Virginia Woolf, „când cineva citeşte… despre o femeie posedată de diavol, despre o femeie-vraci care vinde ierburi de leac sau chiar şi despre un om cu totul deosebit care a avut o mamă, atunci cred că suntem pe urmele unei romanciere pierdute, unei poete reprimate, unei Jane Austen mute şi obscure, unei Emily Brontë care şi-a risipit minţile prin mlaştini sau s-a schimonosit pe drumuri, înnebunită de chinurile la care o supunea darul ei”.

Chiar şi astăzi o regulă rămâne în picioare: bărbaţii care scriu sunt consideraţi în primul rând „scriitori” şi abia apoi „bărbaţi”. Pe când femeile care scriu sunt în primul rând „femei” şi abia apoi „scriitoare”.

Încă o ceaşcă de ceai

— Te simţi bine? întreabă doamna Ağaoğlu. Pari căzută pe gânduri.

— A, da? zâmbesc vinovată.

Îmi aruncă o privire plină de subînţeles peste masă, apoi îmi oferă încă o ceaşcă de ceai, zicând:

— A fi mamă şi scriitoare nu sunt probabil două lucruri care se bat cap în cap, nu neapărat. Însă nu sunt nici prietene la cataramă.

Mintea îmi lucrează ca un computer care a luat-o razna. Nume şi imagini sar de colo-colo pe ecran, incoerente şi disparate. Mă gândesc la scriitoare care sunt şi mame: Nadine Gordimer, Margaret Atwood, Annie Proulx, Anita Desai, Jhumpa Lahiri, Naomi Shihab Nye, Anne Lamott, Mary Gordon, Anne Rice, legendara Cristina di Belgioioso… Un număr considerabil au unul sau doi copii. Dar sunt şi altele, ca Ursula K. Le Guin, care au chiar trei sau mai mulţi.

Însă, totodată, sunt şi multe poete şi scriitoare care n-au avut copii, din motive personale. Emily Dickinson, Virginia Woolf, Emily Brontë, Dorothy Parker, Lillian Hellman, Ayn Rand, Gertrude Stein, Patricia Highsmith, Jeanette Winterson, Amy Tan, Sandra Cisneros, Elizabeth Gilbert…

Apoi mai sunt scriitoare care au ales şi să nască, şi să adopte copii. Dintre acestea, cea mai uimitoare e o femeie care a fost nu numai o scriitoare prolifică, ci şi o susţinătoare a egalităţii rasiale şi sexuale, o femeie cu suflet mare, laureată a Premiului Nobel pentru Literatură, Pearl S. Buck.

Observând că sistemul de adopţii american discrimina copiii asiatici şi afro-americani în favoarea celor albi, la începutul anilor ’50, Buck a hotărât să lupte împotriva sa şi să-i ajute pe cei lipsiţi de putere. După o luptă îndelungată, a înfiinţat Welcome House – primul centru internaţional de adopţii interrasiale – şi a schimbat vieţile a mii de copii. În tot acest timp, nu a renunţat niciodată la literatură şi nici nu şi-a încetinit ritmul de scris. Chiar dimpotrivă, maternitatea şi activismul par să-i fi impulsionat cariera literară.

Pe urmă, mai sunt scriitoarele care poate şi-ar fi dorit copii, însă soţii lor nu, aşa că nu şi-au mai dorit nici ele. Mulţi cred că aşa s-a întâmplat şi cu renumita scriitoare britanică Iris Murdoch. S-a afirmat adesea că soţul ei, John Bayley, n-a vrut niciodată copii, iar ea s-a conformat. O biografie publicată după moartea lui Murdoch a scos în evidenţă această latură mai puţin cunoscută a relaţiei lor, stârnind multă vâlvă.

Mă strădui să găsesc o formulă, o formulă de aur, care să poată fi aplicată celor mai multe scriitoare, dacă nu tuturor, însă mi-e evident că nu există.

J.K. Rowling a început să scrie seria Harry Potter după naşterea fiului ei şi i-a dedicat cărţile următoare fiicei ei nou-născute. Condiţia de mamă o inspiră, pretinde ea. Lumea îşi închipuie că o mamă care scrie despre magie trebuie să le spună copiilor ei poveşti fantastice când îi duce la culcare, însă J.K. Rowling susţine că nu crede în magie, doar în religie. Nu ştiu dacă totul merge ca uns în casa ei, dar Rowling pare să aibă un adevărat talent în a îmbina condiţia de mamă cu scrisul.

Apoi mai e Toni Morrison, care îşi creştea singură cei doi băieţei când s-a apucat de scris. Mulţi ani n-a putut lucra în timpul zilei, întâlnirile ei cu stiloul şi hârtia având loc înainte de ivirea zorilor, când se trezeau copiii. Oricât de grea i-ar fi fost viaţa atunci, ea spune că toate greutăţile au fost o sursă de inspiraţie.

Uneori, cel mai mare premiu pe care speră să-l primească o scriitoare nu e nici Man Booker Prize, nici Orange Prize, ci o bonă plăcută şi muncitoare. E un vis împărtăşit de multe dintre ele să audă cele cinci cuvinte magice: „Şi bona i se decernează…” Nu-i de mirare că unele dintre bursele câştigate de Sylvia Plath erau înregistrate ca „burse pentru bonă” – bani cu care putea să angajeze o persoană calificată pentru a găsi astfel timpul şi energia de-a scrie.

Dar mai e şi reversul medaliei. În incitantul eseu „Notes to a Young(er) Writer”, Sandra Cisneros abordează făţiş problema clasei şi faptul că scriitoarele şi poetele au „o servitoare proprie”. „Mă întreb dacă menajera irlandeză a lui Emily Dickinson scria poezii sau dacă a nutrit vreodată dorinţa secretă de-a studia şi de-a fi ceva mai mult decât o menajeră”, scrie Cisneros. „Poate că menajera irlandeză a lui Emily Dickinson a trebuit să-şi sacrifice viaţa pentru ca Emily să şi-o poată trăi pe-a sa încuiată la etaj, în dormitorul de pe colţ, scriindu-şi cele 1775 de poeme.”{8} Oricât ar evita lumea literară să vorbească despre astfel de lucruri mundane, banii şi clasa socială sunt încă privilegii care le conferă unora mai multă putere decât altora.

Ar trebui să li se acorde atenţie şi copiilor, nu numai mamelor. Fiul lui Susan Sontag, David Rieff, a călcat pe urmele mamei sale, devenind scriitor şi redactor de carte. De fapt, o vreme a fost chiar redactorul mamei lui. Kiran Desai vorbeşte despre strânsa relaţie scriitoricească pe care o are cu mama ei, Anita Desai. La fel, Guy Johnson, fiul uneia dintre cele mai îndrăgite voci ale poeziei americane, Maya Angelou, a ales şi el să devină poet.

„Dacă aceşti copii ar fi urât din cine ştie ce motive lumea mamei lor, cu siguranţă n-ar fi pornit pe acelaşi drum”, îmi spun. „Bănuiesc că scriitoarele nu sunt până la urmă nişte mame atât de jalnice.”

Dar chiar când rostesc cuvintele, ştiu că există exemple contrare, cazuri despre care e mult mai greu să vorbeşti. Sunt scriitoare foarte talentate care însă nu au fost probabil nişte mame grozave. Nu ştim prea multe despre ele. Relaţii care par de invidiat din afară s-ar putea să spună un adevăr diferit în spatele uşilor închise. Dincolo de fotografiile drăguţe şi de faţadele vesele se ascund inimi rănite despre care rareori auzim.

Un exemplu bine-cunoscut este cel al lui Muriel Spark.

Fără îndoială, Spark este una dintre autoarele cele mai influente ale secolului trecut. A scris mai bine de douăzeci de romane şi zeci de alte lucruri, printre care cărţi pentru copii, piese de teatru şi cărţi de poveşti. Când a părăsit această lume, la vârsta de optzeci şi opt de ani, prietenii, rudele, editorii, redactorii, criticii şi jurnaliştii au fost cu toţii prezenţi la înmormântarea ei. O singură persoană n-a fost acolo: fiul ei, Robin.

Te întrebi ce i s-a întâmplat unui fiu – unui fiu unic – pentru ca, aflând că mama lui s-a stins din viaţă, să refuze să meargă la înmormântarea ei. De câtă durere, de câtă suferinţă e nevoie pentru aşa ceva? Şi cum a putut o mamă, ştiind că avea să moară curând, să facă tot ce putea în ultimele ei zile ca să se asigure că fiul ei este scos din testament? Ce supărare, ce mâhnire ar fi putut-o împinge să ia acea hotărâre?

Născută în Edinburgh, Spark şi-a părăsit ţara la scurt timp după căsătorie şi s-a mutat în Rhodesia (Zimbabwe), unde soţului ei i se oferise un post de profesor. În 1938, cuplul a avut un fiu. Nu ştiu dacă au fost mai nefericiţi ca familiile din jurul lor, însă după ceva vreme Muriel Spark a hotărât să se întoarcă în Marea Britanie. Singură. Când şi-a părăsit băieţelul de şase ani, a simţit oare că avea să fie cel mai greu moment din viaţa ei sau a crezut, cu toată sinceritatea, că avea să revină curând? În orice caz, n-a făcut-o niciodată. Robin a fost crescut de tatăl şi de bunica lui paternă.

Cu trecerea anilor, distanţa dintre mamă şi fiu s-a mărit. Dar abia când Robin, acum bărbat în toată firea, şi-a anunţat dorinţa de a deveni evreu, legăturile firave care mai rămăseseră s-au rupt cu totul. Spark, care devenise o catolică ferventă, a reacţionat cu amărăciune la încercările fiului ei de-a dovedi că bunica lui (şi, prin urmare, mama) era de fapt evreică. A pretins că fiul ei căuta să facă senzaţie şi scandal doar ca să se răzbune pe ea. După asta, relaţia cu fiul ei a fost atât de încordată, încât atunci când un jurnalist a întrebat-o dacă se vedeau vreodată, ea a răspuns: „Atâta vreme cât se ţine departe de mine, poate să facă ce-i place”.

Şi aşa au rămas… departe.

Afară, în stradă, în spatele perdelelor trase pe jumătate, vântul se înteţeşte, foşnind frunzele salcâmilor în lumina piezişă a serii. Timpul se iuţeşte şi el. Acum curge atât de repede, că mă simt cuprinsă de panică, de parcă aş fi întârziat la ceva, dar la ce anume, nu ştiu. Câţi ani am? Treizeci şi cinci. Numerele încep să crească precum cifrele rotitoare de pe o pompă cu benzină. Treizeci şi şase, treizeci şi şapte, treizeci şi opt, treizeci şi nouă… câţi ani mai pot amâna hotărârea de-a avea copii? Ceasul din perete, ceasul din capul meu, ceasul din inima mea, ceasul din pântecele meu, toate ticăie la unison. Deodată am un sentiment straniu – de parcă toate aceste ceasuri ar fi setate să sune în acelaşi timp: acum.

Tocmai atunci femeile în miniatură dinăuntrul meu încep să mi se izbească de pereţii pieptului. Vor toate să iasă. Vor toate o întâlnire urgentă.

Sforţându-mă să par calmă şi sigură pe mine, sar în picioare.

— Îmi cer scuze, pot să merg la toaletă?

— Sigur, e înainte şi la stânga, spune doamna Ağaoğlu cercetându-mi chipul cu ochii ei căprui închis.

Dar nu am nici timp, nici chef de explicaţii. Mă reped spre baie, încui uşa după mine şi deschid robinetul de la apă caldă, aşa încât doamna Ağaoğlu să nu mă audă vorbind singură.

— OK, puteţi ieşi acum, şoptesc.

Tăcere mormântală. Pe poliţa din faţa mea e o lumânare parfumată care miroase a mere verzi. Îi privesc flacăra cum pâlpâie în curentul stârnit de mişcările mele.

— Hei? Ieşiţi odată!

Ştiu că ţip, dar nu mă pot abţine.

Chiar atunci, o voce lichidă, îmbibată de letargie îmi răspunde:

— Of, vrei să nu mai zbieri de parcă te-ar durea stomacul?

— De ce nu ieşiţi? Credeam că vreţi o întâlnire urgentă. Din cauza voastră m-am încuiat în toaleta unei case în care sunt doar musafiră.

— Voiam să ne întâlnim, dar apoi ne-am dat seama că e ora cinei. Toată lumea a plecat acasă să pună ceva în gură, aşa că nu putem ieşi chiar acum.

— Aha, grozav!

— Nu fi ţâfnoasă! Ştii ce, de ce nu coborî tu aici, drăguţă?

Spre deosebire de Alice în Ţara Minunilor, eu n-am nevoie să beau vreo licoare magică şi să mă micşorez până ajung cât un deget ca să călătoresc pe alt tărâm, fiindcă nu trupul, ci conştiinţa mea întreprinde călătoria. Pot să iau orice formă doresc, şi totuşi să nu am nicio formă. Ştiind asta, trag adânc aer în piept, apuc o lumânare şi încep să cobor scările acoperite de muşchi către temniţele sufletului meu.

E timpul să am o discuţie serioasă cu cele patru Degeţici ale mele.

Haremul interior

Jos e întuneric şi ceaţă. Cu aleile sale labirintice şi pasajele sale secrete, sufletul meu este cadrul perfect pentru un roman gotic sau pentru un film cu vampiri. Uitându-mă în dreapta şi în stânga, îmi dau seama că sunt complet dezorientată. Am umblat de atâtea ori prin fundăturile astea şi pe străduţele astea lăturalnice prost luminate şi încă mă rătăcesc.

Departe în faţă e o răscruce din care se desprind patru drumuri separate. Clipind des, ridic lumânarea până în dreptul ochilor şi scrutez ceaţa groasă, deloc ispititoare. Încotro s-o apuc? Încerc să mă gândesc la o maşinărie rotundă gigantică, ceva între un compas şi o roată a norocului. E un exerciţiu mental pe care îl practic când mă simt nehotărâtă, deşi nu sunt sigură că ajută într-adevăr. Cu ochii minţii, văd cum învârt roata cât de repede îmi stă în puteri, până încetineşte şi se opreşte în dreptul literei V. Stabilesc rapid că înseamnă vest şi mă îndrept supusă în direcţia aceea.

Acolo, într-un oraş organizat la fel de îngrijit ca Bruxelles-ul, într-un apartament modern şic, mobilat în stil minimalist, locuieşte Mica Domnişoară Practică. Este acea latură a mea care are mult simţ practic şi chiar şi mai mult simţ pragmatic. Apăs pe soneria ei şi, după ce sunt cercetată de o cameră de filmat, aud bâzâitul unui interfon care mă lasă înăuntru. Stă la birou, arătând veselă şi dichisită. Pe farfuria din faţa ei e un sendviş cu brânză de capră şi curcan afumat pe pâine de grâu. Lângă farfurie, e o gură de Cola dietetică. Îşi supraveghează greutatea de când îmi amintesc.

Are 11,4 centimetri şi cântăreşte abia 369 de grame. Poartă haine de stradă comode: o cămaşă bej răcoroasă, ochelari cu rame de baga roşii şi o pereche de pantaloni de pânză maro cu multe buzunare, pentru a avea totul la îndemână. Are sandale de piele în picioare; părul ei blond închis e tuns scurt, ca să nu mai trebuiască coafat. Spălatul (şampon şi balsam doi în unu) e de-ajuns. Uscatul e deja un pas prea mare.

— Ahoi, Mare Eu, spune veselă. Ce-ai păţit? Arăţi groaznic.

— Mda, mersi, mormăi eu.

— Ce-i cu tine? întreabă.

Din motive peste puterile mele de înţelegere, îi place să vorbească în fraze mitraliate, condimentate cu argou, ca o puştoaică de pe stradă din Tucson.

— Of, Mică Domnişoară Practică, trebuie să mă ajuţi, zic.

— Nema problema! Sunt gata să te-ajut.

— Ai auzit întrebarea pe care mi-a pus-o doamna Ağaoğlu? Nu ştiu cum să răspund. Poţi să fii o mamă bună şi o scriitoare bună în acelaşi timp? Vreau să am copii? Dacă nu, de ce nu? Dacă da, când, de ce, cum?

— Hei, fii fără grijă, soro, spune ştergându-se la gură cu un şerveţel. Nu-ţi bate capul pentru nimica toată. Poţi să fii scriitoare şi mamă, de ce nu. Nu trebuie decât să ai încredere în mine.

— Chiar?

— Mda. Uite ce-o să facem. O să-ţi împărţim timpul în două părţi: timpul de scris şi timpul de îngrijit copilul. Se opreşte cu un zâmbet diabolic, urmărindu-mi reacţia. Asta înseamnă că va trebui să începi să porţi ceas.

— Ştii că nu port niciodată ceas, răspund. Ceasurile, culoarea crem şi curry-ul… sunt cele trei C-uri de care prefer să mă ţin departe.

— Păi, am pentru tine un cuvânt cu C pe care s-ar putea să-l întâmpini cu bucurie.

— Care?

— Cernutul!

Văzând că nu mă prind, râde cu poftă.

— Alegerea grăunţelor de pleavă, mă lămureşte. Tocmai asta trebuie să faci.

O privesc din nou nedumerită. Ea îmi zâmbeşte din nou plină de încredere, de parcă ar avea pulsul lumii la degetul mic.

— Gândeşte în felul următor, soro. Creierul omului e ca un dulap de bucătărie cu sertare. Tacâmurile sunt într-un sertar. Şervetele într-altul. Şi aşa mai departe. Foloseşte acelaşi model. Când stai cu bebeluşul, deschide sertarul „mamei”. Când scrii, deschide-l pe cel al „romancierei”. E simplu. Închizi un sertar, deschizi altul. Fără confuzii. Fără contradicţii. Fără agitaţie. Toate datorită cernutului.

— Uau, splendid, doar că ai lăsat pe dinafară un mic detaliu: cine o să se ocupe de copil cât scriu?

— De parcă asta ar fi o problemă, pufneşte ea. Trezirea! Era globalizării a venit deja. Pocneşte din degete. Poţi găsi o bonă. Filipineză, moldoveancă, bulgăroaică. Poţi chiar s-o alegi după naţionalitate.

Mica Domnişoară Practică vâră o mână într-un buzunar şi scoate o hârtie.

— Uite, am făcut o listă cu toate informaţiile de care ai nevoie. Numere de telefon de la agenţii de bone, babysittere, creşe, pediatri. Ar trebui să-ţi iei şi o asistentă care să răspundă la e-mailuri. Ţi-ar face viaţa mai uşoară. Iar dacă-ţi iei o secretară şi un reportofon, poţi să încetezi cu totul să scrii, înţelegi ce vreau să zic?

Întreb cu inima grea:

— Ce vrei să zici?

— Vreau să zic că, în loc să-ţi scrii romanele, poţi să le vorbeşti. Casetofonul o să le înregistreze pe bandă. Iar mai târziu, secretara poate să transcrie întregul text. Nu e mai practic? Aşa poţi să-ţi termini romanul fără să fii nevoită să pleci de lângă copil.

— Doar de curiozitate, spun cât de calm sunt în stare. Cum o să-mi permit o bonă, o asistentă şi o secretară?

— Of, eşti atât de negativistă, replică ea. Eu îţi ofer soluţii practice pentru probleme concrete şi tu vezi numai partea proastă.

— Dar banii sunt o problemă concretă, obiectez cu vocea frângându-mi-se.

O clipă niciuna dintre noi nu scoate o vorbă, încruntându-ne şi bosumflându-ne.

— Pe deasupra, chiar dacă aş avea banii ăştia, spun, tot n-aş putea să fac ce propui. E împotriva simţului meu de egalitate şi libertate. Nu pot să-i pun pe toţi oamenii ăia să lucreze pentru mine de parcă aş fi vreun rajah ceva.

— Acum vorbeşti prostii, sare Mica Domnişoară Practică. Nu ştii că orice scriitoare de succes e un rajah?

— Cum poţi să spui aşa ceva?

— Cum poţi să negi? replică ea. Adu-ţi aminte de femeia aia, lupoaica, după care te înnebuneşti atâta.

Dau să întreb despre ce lupoaică tot vorbeşte acolo, când îmi trece prin minte că se referă la Virginia Woolf{9}.

— Crezi că cucoana aia a ta avea doar o cameră separată numai a ei? Nici gând. Avea şi o bucătăreasă numai a ei, o menajeră numai a ei, un grădinar numai al ei, ca să nu mai vorbim de un majordom numai al ei! Jurnalele îi sunt pline de plângeri împotriva numeroşilor ei servitori.

Plină de curiozitate, întreb:

— De când citeşti, mă rog, despre vieţile scriitoarelor?

Lecturile Micii Domnişoare Practice se bazează în întregime pe două criterii-cheie: eficienţă şi funcţionalitate. Cum să câştigi prieteni şi inimi, Calea sigură către succes, Zece paşi către putere, Arta de a cunoaşte oamenii, Trezeşte-l pe milionarul din tine, Secretul unei vieţi fericite. Înghite ghidurile motivaţionale ca pe pop-corn, dar nu citeşte niciodată romane. După ea, literatura nu are niciun rol.

— Dacă e ceva util, îl citesc, replică defensiv.

— Şi care e utilitatea lupoaicei?

Întoarce spre mine o privire întunecată şi dispreţuitoare.

— Cucoana aia a ta avea obiceiul să scrie porunci pentru servitorii ei pe bucăţele de hârtie. Ce sarcini trebuiau îndeplinite, ce mâncăruri trebuiau pregătite, ce rochii trebuiau spălate… Le nota pe hârtie. Pot să-ţi închipui? Trăiau sub acelaşi acoperiş, dar în loc să le vorbească, le scria…

— Păi, nu ştim varianta ei din povestea asta, spun cu sfială.

— Totul era varianta ei. Ea era scriitoarea, soro!

N-am chef de ceartă. Cu o riglă în mână, un calculator în buzunar şi o grămadă de planuri în minte, Mica Domnişoară Practică are obiceiul să măsoare, să calculeze şi să planifice totul. Iau lista pe care mi-a pregătit-o şi plec grăbită, simţindu-mă încă neliniştită.

Învârt din nou roata. Se opreşte la litera E. De data asta o iau spre est.

Aici, într-un oraş la fel de spiritual ca Muntele Athos, în spatele unei uşi de lemn, stă Doamna Derviş – cu capul plecat în contemplare, cu degetele răsucind mărgelele de chihlimbar ale mătăniilor. Pe tava din faţa ei se află un castron cu supă de linte şi o felie de pâine. Degetarul îi e plin cu apă. Întotdeauna se mulţumeşte cu puţin. Pe cap are un turban înfăşurat lejer, ale cărui capete sunt prinse în faţă cu o piatră. Şuviţe de păr se iţesc de sub turban. Poartă o rochie de culoarea jadului, lungă până în pământ, o vestă verde închis şi nişte papuci kaki. Văzând că e în mijlocul unei rugăciuni, mă strecor înăuntru şi ascult.

— Doamne, Iubire şi Frumuseţe Pură, fie ca noi să preaslăvim numele Tău şi să găsim alinare la Tine. Nu ne lăsa să ne petrecem timpul pe pământ cu ochii înceţoşaţi, urechile înfundate şi inimile ferecate la iubire.

Cuvintele ei mă fac să zâmbesc şi zâmbetul nu-mi piere de pe chip când le aud pe următoarele.

— Te rog, deschide cel de-al treilea ochi al lui Elif către Iubire şi dăruieşte-o cu mai multă putere de-a pătrunde Adevărul. Legăturile sunt esenţa lumii Tale; Te rog, n-o lipsi de legătura Iubirii Tale.

— Amin, închei eu.

Tresare, întreruptă din gânduri. Când mă vede stând acolo în picioare, zâmbeşte şi-şi duce mâna la sânul stâng în chip de salut.

— Am nevoie de ajutor, spun. Ai auzit întrebarea pe care mi-a pus-o doamna Ağaoğlu? Nu ştiu cum să răspund.

— Am auzit-o într-adevăr şi nu ştiu de ce te sperii aşa. Dumnezeu spune chiar El că uneori ne pune la o „frumoasă încercare”. Aşa numeşte el multele greutăţi prin care trecem în viaţă. O frumoasă încercare. Nu e nevoie să te grăbeşti cu „răspunsul”, pentru că toate răspunsurile sunt relative. Ce-i face bine unuia poate să-i facă rău altuia. În loc să pui întrebări generale despre maternitate şi scris, roagă-l pe Dumnezeu să-ţi dea ce-ţi face bine.

— Păi, de unde să ştiu eu ce-mi face bine?

Nu-mi ia în seamă întrebarea.

— Fie că faci copii, scrii cărţi, vinzi plăcinte pe stradă sau semnezi contracte de milioane de dolari, ce contează e să te simţi fericită şi împlinită. Te simţi aşa?

— Nu ştiu, răspund.

Doamna Derviş trage adânc aer în piept.

— Atunci, dă-mi voie să-ţi pun altă întrebare. Romanele astea ale tale sunt chiar ale tale? Tu eşti creatoarea lor?

— Fireşte că sunt ale mele. Le creez pagină cu pagină.

— Rumi a scris mai bine de optzeci de mii de versuri splendide, şi totuşi nu s-a socotit niciodată un creator. Nici nu s-a văzut ca pe-un poet. A spus că era doar o unealtă, un canal pentru creativitatea lui Dumnezeu.

— Eu nu sunt Rumi, replic mai tăios decât aveam de gând.

Ochii ni se întâlnesc pentru o clipă şi-mi feresc stânjenită privirea. Nu vreau să cedez drepturile de autor ale cărţilor mele altcuiva, fie el chiar Dumnezeu.

— Hai să-ţi spun o poveste, spune Doamna Derviş.

Într-o noapte, câţiva fluturi s-au strâns pe un dulap, privind la o lumânare care ardea. Nedumeriţi de natura luminii, au trimis pe unul dintre ei s-o cerceteze. Fluturele-iscoadă a dat roată lumânării de vreo câteva ori şi s-a întors cu o descriere: lumina era strălucitoare. Apoi s-a dus al doilea fluture s-o cerceteze. Şi el s-a întors cu o observaţie: lumina era fierbinte. În cele din urmă, al treilea fluture s-a oferit să meargă. Când s-a apropiat de lumânare, nu s-a oprit, aşa cum făcuseră prietenii săi, ci a zburat direct prin flacără. A fost mistuit pe loc, dar numai el a înţeles adevărata natură a luminii.

— Vrei să mă sinucid? întreb alarmată.

— Nu, draga mea, vreau să-ţi ucizi eul.

— E acelaşi lucru, nu?

Doamna Derviş oftează şi face o nouă încercare.

— Vreau să încetezi să gândeşti. Încetează să cercetezi, încetează să analizezi şi începe să trăieşti experienţa. Abia atunci îţi vei da seama cum poţi găsi un echilibru între a fi mamă şi a fi scriitoare.

— Da, dar dacă…

— Nu mai e nevoie de niciun „dar dacă”, spune ea. Fluturele a spus cumva „dar dacă”?

— OK, însă eu nu sunt Rumi, nici fluture. Sunt o fiinţă omenească înzestrată cu minte şi cu patru femei în miniatură care sălăşluiesc înăuntrul ei. Felul meu de-a trata lucrurile este cu siguranţă mult mai complicat.

— Mhm, spune Doamna Derviş mestecându-şi pâinea.

E genul acela de „mhm” care nu poate însemna decât: „Nu eşti încă pregătită. Ca un fruct care mai are nevoie de timp ca să se pârguiască, eşti încă tare pe dinăuntru. Du-te şi te pârguieşte puţin şi-o să mai vorbim după aceea”.

Târşâindu-mi picioarele, îmi iau rămas-bun şi mă îndrept spre sud.

Acolo, într-un oraş mai aglomerat ca Tokioul, după o uşă cu trei zăvoare, stă Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă, neobosita dependentă de muncă. Are 10 centimetri şi cântăreşte 292 de grame. E cea mai slabă dintre cele patru Degeţici. Se consumă mereu singură, aşa că e firesc să nu ia deloc în greutate.

„Timpul nu înseamnă bani, timpul înseamnă totul”, îi place să spună.

Ca să nu piardă timpul, în loc să gătească cina şi să pună masa, ronţăie biscuiţi şi chipsuri şi înghite o grămadă de vitamine ca suplimente. Chiar şi în clipa asta are în faţă un pachet de biscuiţi, cuburi micuţe de brânză şi o cutie minusculă cu suc de morcovi şi portocale. Lângă farfuria ei mai sunt o tabletă de vitamina C şi o pastilă de gingko biloba.

Dintre toate afirmaţiile făcute de oameni din timpuri imemoriale, şi-a ales drept motto în viaţă una de-a lui Cehov: „Cine nu doreşte nimic, nu speră nimic şi nu se teme de nimic nu poate fi artist”. De aceea e o bună cehoviana. Ea doreşte şi speră şi se teme, totul din belşug şi deodată.

Astăzi, Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă poartă o fustă indigo care îi ajunge până sub genunchi, două şiraguri de perle în jurul gâtului şi o jachetă asortată, cu o bluză de mătase ivorie pe dedesubt. E dată cu un strat subţire de fond de ten pe pielea albă ca zăpada şi cu un ruj roşu închis pe buze. Părul castaniu îi e prins într-un coc atât de strâns, că niciun fir nu reuşeşte să scape. Fiecare centimetru e aranjat, prins, lustruit, ca întotdeauna. Dinţii ei de porţelan sclipesc în şirurile lor drepte ca nişte perle scumpe. E hotărâtă, fermă, muncitoare – chiar peste măsură.

— Domnişoară Cehoviana Ambiţioasă, vrei să mă ajuţi, te rog? spun. Ai auzit întrebarea pe care a pus-o doamna Ağaoğlu. Care e răspunsul tău?

— Cum poţi să întrebi aşa ceva? îşi încruntă spre mine sprâncenele pensate subţire. Evident, mă opun să faci vreun copil. Cu toate câte le-avem pe cap de-acum înainte, nu e deloc timpul de făcut copii!

Mă uit la ea cu nişte ochi de căţeluş.

— Dar am trecut chiar în urmă cu câteva minute pe la Doamna Derviş şi ea zicea că n-are rost să alergi prin viaţă ca apucatul.

— N-o băga în seamă pe Degeţica aia scrântită. Ce ştie ea? Ce înţelege ea din dorinţele lumeşti? spune cu nonşalanţă. Şi-a pierdut minţile printre mărgelele mătăniilor.

Aruncă un biscuit în gură, apoi o capsulă cu vitamine, şi ia o înghiţitură de suc ca să alunece mai uşor.

— Ascultă, draga mea, dă-mi voie să-ţi rezum din nou filosofia mea de viaţă: am cerut noi să venim pe lume? Nuu. Nu ne-a cerut nimeni părerea. Doar ne-am pomenit în pântecele mamelor, am trecut prin naşteri chinuitoare şi iată-ne aici. Dacă am venit pe lume atât de întâmplător, există oare ceva mai sublim decât dorinţa noastră de a lăsa în urmă ceva merituos şi durabil când părăsim lumea asta?

Mă trezesc încuviinţând cu însufleţire, deşi cu cât vorbeşte mai mult, cu atât mă simt mai pierdută.

— Din nefericire, prea multe vieţi sunt zdrobite sub o rutină monotonă. Ce păcat! Când, de fapt, trebuie să năzuieşti să fii special. Trebuie să devenim nemuritori cât suntem încă în viaţă. Trebuie să scrii romane mai bune şi să-ţi dezvolţi talentul. Trebuie să lucrezi necontenit, zi şi noapte, să citeşti fără încetare, să studiezi, să-ţi pui la încercare voinţa… Fiecare ceas e preţios.

— Şi asta e tot din Cehov? întreb bănuitoare.

— Din Anton Pavlovici Cehov, mă corectează încruntând din sprâncene şi, ca să-şi sublinieze spusele, repetă numele în ruseşte: Aнтон Пaвпович Чexoв.

— Sigur, oftez eu.

— Uite, am făcut un calcul: dacă scrii câte un roman pe an în următorii zece ani, ţii câte o prelegere pe lună, participi la toate festivalurile literare mari din Europa şi faci înconjurul lumii, atunci în opt ani şi două luni vei ajunge pe noi culmi ale carierei.

— Of, vrei să mă mai scuteşti? spun exasperată. Crezi că literatura e o cursă de cai? Crezi că sunt o maşină?

— Ce-i rău în asta? replică ea cu nonşalanţă. E mai bine să fii o maşină decât o legumă! Decât să trăieşti ca un fir de pătrunjel, lipsită de viaţă şi pasiune, mai bine să trăieşti cu toată energia şi avântul unei maşini în funcţiune.

— Şi cum rămâne cu copiii?

— Copiii… copiii… spune încruntându-se de parcă cuvântul i-ar fi lăsat în gură un gust amar. Mai bine laşi copiii în seama femeilor care s-au născut ca să fie mame. Ştim amândouă că tu nu eşti deloc aşa. Copiii mi-ar da peste cap toate planurile de viitor. Promite-mi. Spune-mi că n-ai să faci asta!

Mă uit în zare, tânjind să fiu altundeva. În tăcerea care s-a lăsat, Domnişoara Cehoviană Ambiţioasă se ridică încet, se îndreaptă către geanta ei şi pescuieşte dinăuntru o hârtie.

— Ce-i asta? întreb când mi-o întinde.

— O adresă, spune Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă. Adresa unui ginecolog excelent. Ia ghici! Ţi-am făcut deja programare. Doctorul te aşteaptă marţi la 6:30.

— De ce?

Ochii Domnişoarei Cehoviana Ambiţioasă se luminează, în timp ce vocea ei capătă o blândeţe stranie.

— Pentru că vrem să rezolvăm problema asta o dată pentru totdeauna. Operaţia asta te va scăpa de toate întrebările existenţiale care îţi tulbură mintea. Am hotărât să te trimit la sterilizat.

— Ce sunt eu, pisică maidaneză? spun înroşindu-mă de furie.

Nemulţumită, ea ridică din umeri şi îmi întoarce spatele.

— De tine depinde.

Ştiu că ar trebui să-mi ţin firea, dar nu reuşesc. Bombănind încă, o las cu campania ei veterinară şi mă îndrept spre nord.

Acolo, în spatele unei uşi de fier ornamentate, într-un oraş ce freamătă de idei precum New Yorkul, locuieşte Domnişoara Cinica Doctă. Ferestrele casei ei sunt acoperite cu draperii de catifea roşie şi pânze de păianjen subţiri, pereţii – cu postere cu Che Guevara şi Marlon Brando.

Se îmbracă cu rochii hippy şleampăte, până-n pământ şi veste indiene cu cioburi de oglindă. Îşi înfăşoară eşarfe ţipătoare la gât şi poartă brăţări rotunde, de toate culorile, până la coate. Când are chef, se duce să-şi facă un tatuaj sau un alt piercing. În funcţie de zi, fie îşi lasă părul până la umeri desfăcut, fie îl prinde într-un coc lejer. Practică Raja Yoga şi e avansată la Reiki. Cu toate şedinţele de acupunctură, n-a reuşit încă să se lase de fumat. Dacă nu fumează o ţigară, chiar şi una de foi, mestecă tutun. Genţile ei sunt nişte saci ticsiţi, în care vâră câteva cărţi, carnete şi tot felul de mărunţişuri. De obicei nu se machiază, nu pentru că ar fi împotrivă, ci pentru că, atunci când dă drumul unui rimel sau unui ruj în geantă, nu-l mai găseşte niciodată.

În ultima vreme Domnişoara Cinica Doctă urmează o dietă alternativă. Are în faţă o farfurie cu spanac organic, zucchini organic şi un fel de amestec de legume cu şofran. E o vegetariană hotărâtă pe punctul de-a deveni vegană. Au trecut ani de zile de când a mâncat ultima oară carne. Sau pui. Sau peşte. Pretinde că, atunci când mâncăm un animal, îi înghiţim şi frica de moarte. Se pare că de asta ne îmbolnăvim. Suntem în schimb sortiţi să mâncăm verdeţuri stufoase şi paşnice, precum spanac, salată, varză creaţă, rucolă…

— Bună, Domnişoară Cinica Doctă, spun.

— Pace, surioară, răspunde fluturând nonşalant din mână.

— Am nevoie de câteva idei într-o chestiune importantă, continui eu.

— Păi, ai venit exact unde trebuie. Sunt plină de idei.

— OK. Ce părere ai despre maternitate?

— Ce rost are să pui întrebări retorice când se ştie foarte bine că toată lumea aude ce vrea? răspunde ea. Wittgenstein n-a scris degeaba despre limitele limbajului. Ar trebui să citeşti Tractatus.

— N-am timp să citesc Tractatus, zic. Doamna Ağaoğlu mă aşteaptă încă în living să-i dau un răspuns. Trebuie să mă ajuţi acum.

— Păi, atunci te rog să te gândeşti la cuvântul invidie.

— Vrei să repeţi?

— Invidia nu e un sentiment simplu, ţine minte ce-ţi spun, ci o dilemă filosofică profundă. De fapt, este atât de importantă, încât modelează istoria lumii. Jean Paul Sartre susţine că multe soiuri de rasism şi xenofobie îşi au originea în invidie.

— Mi-e teamă că nu pricep un cuvânt. Ai putea să vorbeşti mai clar, te rog?

— Bine, atunci am să mă exprim pe-nţelesul tuturor: găina vecinului e întotdeauna mai grasă.

— Adică?

— Adică, dacă faci un copil, vei fi mereu invidioasă pe femeile care nu au copii şi se concentrează asupra carierei. Totuşi, dacă hotărăşti să te concentrezi asupra carierei, vei fi mereu invidioasă pe femeile care au copii. Orice cale ai alege, mintea ta va fi mereu obsedată de opţiunea la care ai renunţat.

— Nu există nicio ieşire din dilema asta? întreb.

Clatină dezolată din cap.

— Invidia se află la rădăcina anxietăţii noastre existenţiale. Uită-te la istoria umanităţii, la toate războaiele şi la toate distrugerile. Ştii ce s-a spus când a izbucnit Primul Război Mondial? Războiul care va pune capăt tuturor războaielor! Desigur, nu s-a întâmplat deloc aşa. Războaiele nu s-au sfârşit, pentru că nu există egalitate şi dreptate. Există în schimb un dezechilibru de putere şi venituri, divergenţe etnice şi religioase… Toate astea vor isca fără îndoială noi conflicte.

Trag adânc aer în piept.

— Mă deprimi.

— Ar trebui să fii deprimată, spune ţintuindu-mi ameninţător faţa cu degetul. Să trăieşti înseamnă să fii strivit de melancolie. Nu-i de mirare că Paul Klee l-a pictat pe Îngerul Istoriei atât de singur şi deznădăjduit. Adu-ţi aminte să te uiţi la chipul lui Angelus Novus. Îţi recomand cu căldură să citeşti ce spune Walter Benjamin despre…

— Mă deprimi răăău de tot, exclam.

Ea se holbează la mine de parcă m-ar vedea prima oară.

— Aha, înţeleg. În era internetului şi multimediei, nimeni nu mai are timp şi răbdare pentru cunoştinţe adânci. Bine, atunci trec direct la subiect.

— Te rog.

— Ce vreau să spun e că, oricare tip de femeie ai deveni, îţi vei dori mereu să fii Cealaltă. După marele filosof francez Emmanuel Levinas, esenţa eticii se află în punctul în care ajungi faţă în faţă cu Celălalt. Desigur, din perspectivă fenomenologică am putea vorbi despre „celălalt dinăuntrul eului”.

— Aăă, hmm! mormăi eu.

— Citeşte-l pe Heidegger şi vei vedea cum fiinţa umană, orice fiinţă umană, nu poate fi luată în considerare decât văzută ca un existent printre lucrurile care o înconjoară, cheia fiecărei existenţe fiind Dasein-ul, care înseamnă „faptul-de-a-fi-în-lume”, spune deschizând larg spre mine ochii de un verde întunecat. De aceea, răspunsul meu la întrebarea ta banală e următorul: nici măcar nu contează.

— Cum adică? întreb încercând să-mi ascund frustrarea din glas.

— E totuna dacă nu faci copii sau faci o liotă, spune cu încrederea ei obişnuită. Până la urmă, totul se reduce la invidia pentru Celălalt şi la o profundă nemulţumire existenţială. Oamenii nu ştiu să fie mulţumiţi. Cum a spus Cioran, toţi suntem condamnaţi să cădem înlăuntrul nostru şi să fim nefericiţi.

Un vânt îngheţat intră pe fereastra deschisă. Lumânarea din mâna mea pâlpâie trist şi eu tremur. Vocea Domnişoarei Cinica Doctă, întărită de plăcere şi convingere, îmi zgârie urechile. Încep să mă îndepărtez de ea.

— Hei, unde te duci? Vino înapoi, n-am terminat încă.

— Nici n-o să termini vreodată, spun. La revedere!

Se face târziu şi discuţia cu Domnişoara Cinica Doctă m-a demoralizat aşa de rău, că nu mai suport să aud un cuvânt despre asta. Urc treptele Tărâmului Meu Interior, câte două odată, gâfâind zgomotos, şi ajung înapoi în baia doamnei Ağaoğlu. Dau să mă spăl pe faţă, însă apa e foarte fierbinte şi să-i potrivesc temperatura cere o energie pe care nu sunt sigură că o am în clipa asta. Aşa că închid robinetul şi, încercând din răsputeri să par calmă şi stăpână pe situaţie, mă întorc în living.

Toate sunt aşa cum le-am lăsat. Tablourile de pe pereţi, cărţile de pe rafturi, ceştile de porţelan de pe masă, fursecurile de pe farfurii, ticăitul ceasului – toate au rămas la fel, iar casa păstrează aceeaşi tăcere solemnă. Doamna Ağaoğlu aşteaptă liniştită la locul ei.

Întrebarea pe care mi-a pus-o cu ceva timp în urmă pluteşte încă în aerul dintre noi. Dar nu am un răspuns la ea. Nu încă.

— Aăă… îţi mulţumesc mult pentru ospitalitate, spun, însă chiar trebuie să plec.

— Păi, a fost o plăcere să discut cu tine, răspunde ea. Ca de la femeie la femeie, de la scriitoare la scriitoare.

Când ajung în stradă, le zăresc pe cele două ţigănci stând în acelaşi loc. Judecând după roşeaţa din obrajii lor, vorbesc cu aprindere despre ceva, dar observându-mă amuţesc.

— Hei, tu de colo, strigă una dintre ele. De ce arăţi de parc-ai fi la pământ?

— Poate fiindcă sunt pe pământ? răspund.

Femeia râde.

— Vino-ncoa, dă-mi palma şi o să-ţi spun eu cum să găseşti calea de scăpare.

— Lasă ghicitul, zic. Ce-mi trebuie mie acum e o ţigară. Mai bine hai să tragem un fum împreună.

Parcă aş fi propus să jefuim o bancă. Dintr-odată devin serioase şi bănuitoare, uitându-se la mine cu neîncredere. Le ignor privirile, mă aşez pe trotuar şi scot un pachet de ţigări din geantă.

Imediat, un zâmbet înfloreşte pe buzele ţigăncii care s-a oferit să-mi ghicească în palmă acum câteva momente. Se aşază lângă mine. Câteva clipe mai târziu ni se alătură şi cealaltă.

Pe când se lasă întunericul, la doar câţiva paşi de livingul doamnei Ağaoğlu, florăresele ţigănci şi cu mine stăm turceşte pe trotuar, pufăind din ţigări. Deasupra noastră zăboveşte leneş un nor subţire de fum. Pentru o clipă lumea pare plăcută şi paşnică, de parcă n-aş avea niciun motiv de îngrijorare, nicio întrebare care să-mi macine creierii.

Femeia-lună

În 1862, Lev Tolstoi s-a căsătorit cu o femeie cu şaisprezece ani mai tânără decât el, Sofia Andreevna Bers. Deşi mariajul avea să devină cunoscut drept unul dintre cele mai nefericite din istoria literaturii, s-ar putea să fi existat iubire şi pasiune între cei doi – măcar în anii de la început. A fost o vreme când râdeau împreună – el ca un cal sălbatic galopând peste câmpuri, ea ca o iapă tropotind în galop mic prin padoc, timidă, dar entuziastă. Din această căsătorie au rezultat treisprezece copii (nouăsprezece, după unii). Cinci dintre ei au murit în copilărie. Sofia i-a crescut pe cei opt (sau paisprezece) rămaşi. Şi-a petrecut mare parte din tinereţe fie însărcinată, fie alăptând.

Era precum luna în fazele sale, strălucind pe cerul spuzit de stele. Trupul ei se schimba în fiecare minut al zilei, în fiecare săptămână şi în fiecare lună, umplându-se, rotunjindu-se până la plenitudine şi apoi subţiindu-se iar doar pentru a se umfla din nou. Sofia era o femeie-lună.

Pe când Tolstoi se afla în camera lui, scriind la lumina unei lămpi cu gaz, Sonia – diminutivul rusesc pentru Sofia – le distrăgea atenţia copiilor ca să nu-şi deranjeze tatăl. Jurnalele ei stau mărturie acestei dedicări. Când Tolstoi a rugat-o pe Sofia să nu-l cicălească pentru că nu scria, ea a fost atât de surprinsă, încât a notat în jurnal: „Cum să-l cicălesc? Ce drept am?”. Noapte de noapte, an de an, şi-a dat silinţa să-i facă scrisul mai uşor. Iar în orele pe care nu şi le ocupa cu copiii, îi servea drept secretară soţului ei. Nu numai că a ţinut în ordine notele la Război şi pace, dar a copiat de şapte ori întregul manuscris. Când a suferit un avort şi a căzut la pat, grav bolnavă, îşi făcea griji că el nu va putea să scrie din cauza bolii ei. Îl inspira, îl răsfăţa şi îl ajuta – un lucru pe care cu greu ţi-l aminteşti când vezi ura adâncă ce s-a strâns între ei mai târziu în viaţă.

Apoi el a scris splendida Anna Karenina – romanul care începe cu una dintre cele mai citate fraze din literatura lumii: „Toate familiile fericite seamănă una cu alta, fiecare familie nefericită este nefericită în felul ei”{10}. O problemă pe care istoricilor literari şi biografilor le place s-o aducă în discuţie este în ce măsură a influenţat viaţa reală a scriitorului subiectul romanului. Câte dintre temerile personale ale lui Tolstoi, legate de soţia şi de căsnicia sa, s-au strecurat în Anna Karenina? Poate că faimosul scriitor, pe atunci în vârstă de patruzeci şi patru de ani, şi-a îndrumat povestea spre apele furtunoase ale adulterului ca un avertisment pentru Sofia, care la vremea aceea avea doar douăzeci şi opt. Poate că, scriind despre urmările dezastruoase spre care ar fi împinsă o doamnă din înalta societate prin infidelitate, voia să-şi prevină pur şi simplu soţia.

De parcă depravarea unei femei măritate n-ar fi un păcat destul de mare, faptul că amanţii nu trăiesc izolaţi pe culmile munţilor, ci în inima lumii civilizate, este un păcat şi mai grav. Prima oară când are o discuţie serioasă cu soţia sa, Aleksei Aleksandrovici îi explică asta foarte clar: „Vreau să te pun în gardă (…) că din lipsă de prevedere şi din uşurătate poţi da pretext de vorbe în societate”{11}. Lucrurile scapă de sub control nu când o femeie se îndrăgosteşte de un alt bărbat decât soţul ei, ci când toată lumea află despre asta.

E foarte probabil şi ca, prin acest roman, Tolstoi să nu-i fi trimis un mesaj numai soţiei sale, ci să le fi dat şi fiicelor sale de diferite vârste o lecţie de moralitate. Ciudat e că romanul a sfârşit prin a avea un impact mult mai mare asupra lui decât asupra soţiei şi fiicelor sale. A trecut printr-o suferinţă morală, prima dintr-un şir nesfârşit, care va ajunge să paveze calea unui soi foarte diferit de criză existenţială – care va lovi chiar în esenţa căsătoriei sale.

Oricum am interpreta evenimentele care au urmat, un lucru e sigur: Sofia n-a văzut niciodată în Anna un model, fie el pozitiv sau negativ. Personajul fictiv îmbrăcat în liliachiu închis, care îşi dorea să fie asemenea unei eroine fericite dintr-un roman englezesc, care lucra la o carte pentru copii şi fuma opiu – deşi aducea în unele privinţe cu Sofia – clar nu era ea. În ciuda temerilor nutrite de soţul ei, ea nu l-a părăsit niciodată şi nici n-a iubit vreodată alt bărbat. Dimpotrivă, a rămas ataşată – poate prea ataşată – de soţul şi familia ei, până când asta a împins-o spre nebunie. Fiecare an aducea alt copil şi, cu fiecare copil, Sofia a devenit tot mai iritabilă, iar căsătoria lor a primit încă o lovitură.

Nu trecea zi fără să izbucnească vreo ceartă în casă, energia soţului şi a soţiei fiind secătuită de ciorovăieli mărunte, nu mai însemnate decât un fir de praf. Astfel, soţii Tolstoi au înaintat cu greu prin ceaţa groasă a căsătoriei încă vreo câţiva ani. Sexualitatea era încă o cale de-a reînnoda legătura, însă când a dispărut şi ea – mai mult pentru el decât pentru ea – şi ceaţa a început să se risipească, Tolstoi n-a suportat să afle ce ascundea în tot acest timp.

Când privea în sufletul soţiei sale, Tolstoi vedea tinereţe, dorinţă şi ambiţie şi nu-i plăcea ce afla. Când privea în sufletul soţului ei, Sofia vedea egocentrism amestecat cu seminţe de altruism, însă n-a simţit niciodată cât de mult le vor afecta acestea viaţa pe viitor. El se uita lung la ea şi se întreba cum de ea, atât de liniştită şi bine-crescută cum era, putea să mai aibă încă aspiraţii lumeşti. Ea se uita lung la el şi se întreba cum de el, atât de răsfăţat şi respectat cum era, putea să iubească ceva, fie că era vorba de scrisul lui sau de Dumnezeu, mai mult decât pe ea.

Precum doctorul Frankenstein, care s-a luptat să scape de creatura pe care el însuşi o închipuise şi o meşterise, Tolstoi a făcut o soţie nefericită şi certăreaţă din fata cu care se căsătorise cu ani înainte.

O vreme a încercat să o suporte, însă şi-a pierdut repede răbdarea. Într-o scrisoare adresată fiicei sale Alexandra Lvovna, s-a plâns că Sofia „îl pândea, trăgea cu urechea, se văicărea şi îi dădea ordine după cum avea chef…” În acelaşi timp spunea că vrea să se elibereze de ea. Dintr-odată, brutal şi ireversibil, s-a distanţat de soţia lui şi de tot ce avea vreo legătură cu ea.

Apoi, într-o zi, a plecat pur şi simplu.

În acea după-amiază, pentru prima oară după multă vreme, a simţit libertatea alături, nu ca pe un concept abstract sau ca pe o idee de apărat, ci ca pe o prezenţă, atât de apropiată, de concretă şi de palpabilă. A mers. A alergat şi a sărit. Cu glas puternic, a cântat melodii pe care nu le mai auzise nimeni înainte. Ţăranii care lucrau pe câmpurile din apropiere l-au privit solemn pe cel mai respectat romancier al Rusiei făcând nebunie după nebunie şi n-au suflat o vorbă nimănui. Drept răsplată parcă pentru sprijinul lor tăcut, în aceeaşi seară, Tolstoi a hotărât să-şi împartă averea săracilor. Omul care venea dintr-un mediu aristocratic, care fusese ocrotit toată viaţa lui, era acum hotărât să se lepede de toate privilegiile rangului său.

Când Sofia, matriarha, a auzit de asta, şi-a ieşit din minţi de furie. Doar un smintit şi-ar risipi averea în felul ăsta, era sigură – doar un smintit fără soţie sau copii în grijă. Curând, spre amărăciunea ei, Tolstoi a declarat public că s-a spălat pe mâini de lumea materială. Şi-a împărţit toţi banii, tot pământul. Abandonând ospeţele care îi plăceau atât de mult, a jurat să renunţe la carne, vânătoare şi băutură şi s-a apucat să lucreze ca un meşteşugar ţăran.

Sofia i-a urmărit transformarea de-a dreptul îngrozită. Nobilul cu care se măritase, scriitorul pe care îl adora şi soţul căruia îi născuse atâţia copii dispăruse, fiind înlocuit de un ţăran prost îmbrăcat şi plin de purici. Era o insultă care a împuns-o drept în inimă.

A numit noile obiceiuri ale lui Tolstoi „negurile”, de parcă ar fi vorbit despre o boală fatală, ca o ciumă ce se abătuse asupra casei lor. Cu buzele crăpate de cât şi le muşcase, cu gura schimonosită de nefericire şi chipul cumplit de îmbătrânit pentru o femeie de vârsta ei, a suferit o cădere nervoasă după alta. Într-o zi, fiul ei Lev a întrebat-o pe Sofia dacă e fericită. I-a luat ceva timp să răspundă la o întrebare atât de simplă şi de incitantă. În cele din urmă a răspuns că e fericită. Fiul ei a întrebat-o: „Atunci de ce arăţi ca o martiră?”.

Dragostea dintre soţ şi soţie, oricât de puternică ar fi fost odată, nu se mai putea adapta la bărbatul şi femeia care deveniseră, dând naştere la mânie şi ranchiună de ambele părţi, ca o rană care sângerează înăuntru.

În cele din urmă, în toamna anului 1910, la câteva luni după ce o scosese în secret pe soţia lui din testament şi îi cedase drepturile de publicare asupra romanelor lui editorului său, Tolstoi s-a îmbolnăvit de pneumonie. Pierzându-şi şi recăpătându-şi cunoştinţa, întocmai cum dispăruse şi revenise în viaţa soţiei sale vreme de decenii, a murit într-o gară unde fugise după încă o ceartă domestică. Faptul că scriitorul, care îşi începuse cariera literară pretinzând că adevărata fericire stă în viaţa de familie, şi-a găsit sfârşitul fugind de familia şi de soţia lui e un simbol în sine.

Multă vreme Sofia a fost privită doar ca mamă şi soţie. Marea ei contribuţie la moştenirea literară lăsată de Tolstoi a fost fie ignorată, fie subestimată. Abia de curând am început s-o privim într-o lumină diferită – ca scriitoare de jurnale, intelectuală şi femeie de afaceri – şi am ajuns s-o apreciem ca pe-o femeie înzestrată, altruistă, cu multe talente şi visuri neîmplinite.

PARTEA A DOUA
Vânturile schimbării

Ce ştiu pescarii

Două luni mai târziu, mă plimb pe malul mării într-o duminică, pe la şase dimineaţa. De obicei mă trezesc devreme, nu pentru că nu-mi place somnul – deşi chiar nu-mi place –, ci pentru că trezitul după răsăritul soarelui îmi dă o senzaţie de uşoară iritare, de parcă întreaga lume s-ar distra grozav şi eu aş ajunge abia la spartul petrecerii.

Aşa că iată-mă trează şi deja la plimbare. Singurele alte forme de viaţă treze la ora asta sunt pescăruşii, pisicile maidaneze şi pescarii amatori din Istanbul. Cu muzică în căştile de la iPod (Amy Winehouse), cu pop-corn în buzunare (e de-ajuns să spun că, după părerea mea, într-o lume mai bună, pop-cornul va ajunge în meniurile de mic dejun), mă plimb vioi, gândindu-mă la viaţa Sofiei Tolstoi.

Aerul e limpede precum cristalul şi cerul atârnă indigo deasupra mea, brăzdat de nori trandafirii ce se îndreaptă către dealurile îndepărtate din faţă. Istanbulul pare întinerit şi curat, ca o tânără mireasă abia ieşită din hamam. Aproape îţi poţi închipui că nu e acelaşi oraş care-şi împinge locuitorii spre nebunie zi după zi. Acum pare pitoresc şi ispititor, un oraş muiat în miere. Bănuiesc că arată cel mai bine când noi, Istanbuliţii, nu ne aflăm prin preajmă – încă un motiv să te trezeşti devreme.

De-a lungul ţărmului, spre Bebek, sunt vreo douăzeci sau treizeci de pescari – de la băieţi de vârsta adolescenţei la bunici cu bastoane – aşezaţi într-un şir perfect, cu faţa spre mare. Ca mătăniile pe aţă, stau unul lângă altul, cu găleţile lor de plastic şi borcanele lor cu viermi colcăitori, cu ochii aţintiţi undeva în zare şi degetele încleştate pe undiţe. Nu vorbesc, nici nu fac glume. Pur şi simplu aşteaptă răbdători ca peştii să vină şi să muşte din momeală.

Curând soarele răsare, însă observ că are companie. Luna e încă pe cer – într-o zi sau două va fi plină. Ochii îmi sunt aţintiţi către boltă. Oare luna nu ştie că se află la locul nepotrivit în momentul nepotrivit? Privindu-i haloul stins, mă gândesc din nou la Sofia.

„Dacă Sofia ar fi fost romancieră, oare Lev Tolstoi ar fi sprijinit-o aşa cum l-a sprijinit ea pe el?”, mă întreb. „Ar fi copiat iar şi iar manuscrisele soţiei lui? Ar fi scos copiii la plimbare şi s-ar fi îngrijit să nu le lipsească nimic pentru ca soţia lui să poată avea mai multe ceasuri de linişte şi tihnă ca să se concentreze asupra scrisului?”

Frământată de astfel de întrebări, mă îndrept spre parcul din centrul cartierului. Locul de joacă, ticsit de mame, copii şi bebeluşi în timpul zilei, e pustiu acum. Mă aşez pe o bancă, urmărind câţiva porumbei care umblă prin preajmă cu mersul lor legănat, căutând firimituri de pâine prin crăpături.

Dintr-odată, un ţipăt sfâşie văzduhul, întrerupându-mi reveria. Sar în picioare, cu inima bubuindu-mi în piept.

— Cine-i acolo?

În loc de răspuns vine un alt strigăt, ascuţit şi asurzitor, urmat de un pocnet, de parcă ar fi căzut ceva sau cineva ar fi fost pălmuit. Sunetele vin din dosul unui dud stufos aflat la câţiva paşi în faţă. Mai degrabă curioasă decât prudentă, mă îndrept într-acolo.

— Ajutooor!

Ştiu vocea asta de femeie de undeva, dar n-aş putea spune de unde.

— Of, taci! MAI BINE AJUTĂ-MĂ PE MINE!

De data asta strigă altcineva. Sunt jefuite două doamne?

— Nu e nimeni care să mă scape din ghearele scorpiei ăsteia? ţipă prima voce.

Sau cele două doamne se jefuiesc una pe cealaltă?

— Ce? Tu mă hărţuieşti pe mine, sare cealaltă cu gura. M-am săturat până-n gât să-mi tot stai în cale. De ce nu-ţi iei o vacanţă? Du-te la Disneyland.

— De ce să plec eu? Ar trebui să pleci tu. M-am săturat s-o tot derutezi pe Elif cu ideile tale prosteşti!

Auzindu-mi numele, împietresc şi ciulesc urechile.

— Asta pentru că tu vrei s-o influenţezi pe Elif. Dar n-o să las niciodată se să întâmple aşa ceva. Peste cadavrul meu, auzi?

Am tras destul cu urechea. Dau frunzele la o parte şi acolo, stând pe un trunchi de copac, cu mâinile încleştate una pe gâtul celeilalte, zăresc profilurile inconfundabile a două femei cât degetul.

— Ahoi, Mare Eu. Care-i treaba? spune una dintre ele silindu-se să zâmbească.

Cea de-a doua femeie îi dă drumul adversarei sale şi ridică degetele arătător şi mijlociu în semn de pace.

— Mă bucur să te văd, soro.

Mă încrunt când la una, când la cealaltă.

— Mică Domnişoară Practică! Domnişoară Cinica Doctă! Ce faceţi aici?

Cele două sunt la cuţite de când le cunosc. La prima vedere, ambele par să îmbrăţişeze logica şi judecata. Dar asemănările dintre ele se opresc aici. În timp ce Mica Domnişoară Practică vrea să înfrângă orice provocare într-un mod practic, Domnişoara Cinica Doctă nu e deloc interesată de soluţiile simple. Prima vrea să rezolve lucrurile cât mai repede posibil, pe când cea de-a doua optează pentru o abordare meticuloasă, complicată, filosofică. Dacă una preferă claritatea şi concizia, cea de-a doua favorizează ambiguitatea şi abstracţia. Uneia îi plac răspunsurile, cealaltă preferă întrebările.

Fără alte vorbe, le apuc de ceafă şi le aşez pe fiecare pe câte un umăr. Astfel mă întorc către Bosfor. Nu durează mult până ne iese în cale un alt şir de pescari amatori.

— Uită-te la pescarii ăia, spune Mica Domnişoară Practică întinzând gâtul din locul ei de pe umărul meu stâng. Sunt ţicniţi. Câţi peşti îşi închipuie că o să prindă aşa? Stau acolo ceasuri întregi şi se întorc acasă cu câţiva peşti de stâncă jalnici în găleată. În timpul pe care le-au irosit aici ar putea să lucreze şi să câştige bani buni. Ar putea să cumpere un somon uriaş!

— Ce ştii tu? replică pufnind Domnişoara Cinica Doctă de pe umărul meu drept. Ce poate să ştie orice pragmatist despre filosofie, artă şi literatură, despre lucrurile care fac viaţa să merite trăită?

— Ce legătură au pescarii cu toate astea? Întreabă Mica Domnişoară Practică.

— Pescuitul are legătură cu asta, vine răspunsul. E calea perfectă de-a contempla nesfârşitele mistere ale universului.

Dau aprobator din cap, însă adevărul e că nici eu nu-i înţeleg pe pescari. Cum trebuie să fie şi ce stare de spirit trebuie să ai ca să nu te repezi, să nu te grăbeşti? Câtă umilinţă îţi trebuie ca să te mulţumeşti cu ce ai şi să fii fericit că te întorci acasă cu doi peşti prăpădiţi într-o găleată de plastic la sfârşitul unei zile lungi?

Dintre toţi profeţii, numai cu Iov nu reuşesc, la un anumit nivel, să empatizez – Iov care, după cum se spune în Coran, este simbolul răbdării, umilinţei şi renunţării paşnice. N-am înţeles niciodată cum de nu se înfurie, nici măcar nu se supără, trecând prin toate chinurile la care îl supune Dumnezeu, şi rămâne mereu recunoscător, mereu îngăduitor.

Neştiind ce gândesc, Domnişoara Cinica Doctă îşi continuă disertaţia.

— Multe cărţi au drept personaje centrale pescari.

— Ce cărţi? întreabă Mica Domnişoară Practică, fiindcă în uriaşa ei colecţie de tomuri motivaţionale nu e niciuna care să pomenească ceva de pescari.

— Scire tuum nihil est, nisi te scire hoc sciat alter!

— Ce naiba mai e şi asta?

Domnişoara Cinica Doctă ridică vocea ca să acopere larma incipientă a oraşului.

— Am spus: cunoaşterea ta nu înseamnă nimic dacă nu mai ştie nimeni ce ştii tu.

— Figuranto! şuieră Mica Domnişoară Practică.

— Ideea e: cum poţi să urmăreşti aventurile lui Ishmael şi ale căpitanului Ahab închipuite de Melville fără să meditezi la locul nostru neînsemnat în univers? Dar înfruntarea epopeică de voinţe a lui Hemingway între pescarul bătrân şi peştele uriaş pe care râvneşte să-l prindă? Ia de pildă Pescarul de pe marea interioară de Ursula K. Le Guin – o să te gândeşti de două ori mai adânc decât ai făcut-o vreodată la rolurile binelui şi răului. Vezi cum pescuitul se împleteşte cu filosofia?

— Bine, bine, am prins ideea. Dacă tot suntem la subiectul ăsta, poate vrei să le spui filosofilor de acolo câte ceva despre eficienţă, replică Mica Domnişoară Practică. Trebuie să fie, hmm, vreo treizeci. De ce, să zicem, nu închiriază împreună o barcă de pescuit? Dacă ar ieşi în larg şi şi-ar arunca plasele, captura ar fi de zece ori mai mare.

Domnişoara Cinica Doctă lasă să-i scape un suspin.

— Pescuitul are adâncime. Are înţelepciune. N-o să înţelegi niciodată dacă te preocupă numai productivitatea. Dar de ce mi-oi fi răcind gura? Din apele puţin adânci în care înoţi tu n-o să iasă niciodată vreo filozofie sau vreo artă.

— Numai vorbe mari! Ce tot îi dai într-una cu adâncimea, bombăne Mica Domnişoară Practică. Eşti cumva scafandru?

— Doamnelor, doamnelor, vă rog! le întrerup conştientă că trebuie să rezolv problema cu mare delicateţe. Să nu ne certăm într-o dimineaţă aşa frumoasă.

— Păi, ce-i rău în asta? obiectează Domnişoara Cinica Doctă. Filosoful german Ernst Bloch folosea conceptul de noch nicht – nu încă ce-ar putea fi. În loc să încercăm să fim întregi, ar trebui să îmbrăţişăm ideea de-a fi fără început şi fără sfârşit, o stare de regenerare continuă. De aceea întrebările n-ar trebui să primească răspunsuri. Ci ar trebui să fie adâncite prin alte întrebări.

— E cel mai smintit lucru pe care l-am auzit într-o viaţă destul de lungă! zice o voce ţâfnoasă de după colţ.

Întoarcem capetele şi o vedem în faţa noastră pe Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă, stând printre picioarele pescarilor. Tremur de frică să n-o calce cineva din greşeală, dar ea nu pare să-şi facă deloc griji.

— Să adânceşti dilemele cu întrebări? Ce urmează? Ştii cât ne-a costat deja cariera plimbarea asta stupidă de duminică dimineaţa? Elif, ar trebui să scrii în clipa asta. Nu să-ţi pierzi vremea aşa!

Arunc o privire în dreapta şi-n stânga. Pescarii îşi fac de lucru zgâindu-se la apă. Mă întreb dacă o mai poate vedea cineva în afară de mine pe Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă.

Cobor vocea până la o şoaptă ameninţătoare.

— Ce faci aici?

— Păi, speram că ai avut timp să te gândeşti la chestia despre care vorbeam acum câteva săptămâni, răspunde nonşalantă. Ştii tu, histerectomia.

— Eşti ţicnită, zic pe când cele două Degeţici de pe umerii mei mă încurajează bătând din palme.

— Bine, dacă vrei să devii o femeie-lună, n-o să te împiedic eu, spune Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă. N-ai decât să rămâi gravidă, să te îngraşi şi să-ţi faci griji cu alăptatul, apoi cu creşterea copilului, purtatul la şcoală, trimisul la facultate şi, până să-ţi dai seama, o să uiţi cu desăvârşire de literatură şi de scris.

Vreau să protestez, însă nu-mi dă deloc prilejul.

— Nici să nu-ndrăzneşti să-mi spui că lumea literară nu e o competiţie şi că nu trebuie să te grăbeşti şi să dai din coate, fiindcă e o tâmpenie. Chiar dacă nu concurezi cu alţi scriitori, concurezi cu tine şi cu propria mortalitate.

Deschid iar gura şi mă întrerupe iar.

— Şi nu uita că scriitorul era Lev Tolstoi, nu femeia-lună Sofia.

— Ce înseamnă asta? întreb.

— Exact ce înseamnă. Adu-ţi aminte de femeia de pe vaporaşul cu aburi. Cea care avea douăzeci şi cinci de ani şi arăta de patruzeci. Cea care aduna kilograme şi resentimente ca pe nişte prăjiturele gratis. Vrei să ajungi ca ea?

— Vorbeşti de parcă ar fi singura fiinţă nefericită de pe lumea asta, spune Domnişoara Cinica Doctă, deşi toată omenirea e în aceeaşi oală. Melancolia e esenţială pentru fiinţa umană.

N-o băgăm în seamă.

— Hei, femeile pot fi în acelaşi timp bune mame şi bune femei de carieră. Şi pot fi fericite… E simplu. Cheia e organizarea timpului.

Asta a zis-o Mica Domnişoară Practică.

Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă pufneşte.

— Sigur, sunt şi astfel de femei, eu le numesc jongleri de circ. Trimit puştiul la şcoală dimineaţa, îi gătesc soţului o omletă perfectă, două ouă şi o linguriţă de unt, se îmbracă în grabă, ajung la serviciu, se grăbesc spre casă seara, pun masa, îi dau puştiului să mănânce, apoi adorm pe canapea uitându-se la televizor… Da, există şi astfel de femei. Dar nu scriu niciodată romane.

— Eşti Regina Exagerărilor, o dojenesc.

Cu ochii ei întunecaţi şi febrili, Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă îmi aruncă un zâmbet firav.

— Ideea e, draga mea, că jonglerii se descurcă doar pe moment. Aşa e. Pot s-o scoată la capăt şi cu plodul, şi cu serviciul. Măcar atâta lucru e adevărat. Dar la ce culmi se pot ridica în carieră? Asta e altă chestie.

— Literatura şi scrisul sunt mai mult decât o carieră, spun.

— Exact, mă aprobă ea. Sunt un stil de viaţă. Sunt o pasiune de-o viaţă. O artistă trebuie să fie ambiţioasă şi pasionată. Nu lucrezi de la nouă la cinci. Respiri propria artă douăzeci şi patru de ore pe zi, şapte zile pe săptămână. De aceea ar trebui să te gândeşti serios la histerectomie.

O jumătate de oră mai târziu suntem din nou în parc, stând pe o altă bancă – toate patru, simţindu-ne triste, aproape vlăguite. Aşa se-ntâmplă când mai mult de două Degeţici se strâng laolaltă. Atâta ciorovăială ne oboseşte pe toate, secătuindu-ne de puteri, totuşi Degeţicile nu ştiu cum să nu se certe.

— Bună, fetelor! Pot să stau şi eu cu voi?

E Doamna Derviş, răsărind dintr-odată pe bancă întocmai ca un Houdini sufit.

E îmbrăcată cu o rochie fumurie simplă şi o pelerină lungă de aceeaşi culoare, prinsă cu o broşa din perle. Poalele rochiei îi flutură uşor în vânt. Poartă un colier pe care este etalat numele Hu{12}, scris cu caractere otomane.

— Eşti bine-venită, dragă sufită. Vino şi stai cu noi.

— Mulţumesc, spune ea. Mă simt bine-venită, dar mi-aş dori să te poţi simţi şi tu la fel. Uită-te la tine, mereu cântărind, mereu pe fugă. Uneori încerci să faci cinci lucruri odată şi apoi cazi lată de oboseală. Fă doar un lucru odată. Care-i graba? Lasă-te în voia clipei. Timpul nu există dincolo de ea. Cei Şapte Adormiţi din Coran au dormit trei sute de ani într-o grotă, însă când s-au trezit se simţeau ca şi când trecuseră doar câteva ore.

— Vrei să dorm? mă încrunt.

— Vreau să încetezi să te iei la întrecere cu timpul.

Încerc să mă las în voia clipei şi îmi dau seama că n-am nici cea mai vagă idee ce înseamnă într-adevăr asta.

— Doamnă Derviş…

— Hmm?

— Crezi că… vreau să zic, dacă aş face vreodată aşa ceva, nu c-aş vrea, desigur, e doar o întrebare, dacă aş face-o într-o zi… vreau să zic, la modul ipotetic. Trag adânc aer în piept şi încerc iar. Crezi că aş putea fi o mamă bună?

Ochii ei de un verde întunecat se deschid larg, făcând riduri pe la colţuri.

— Dacă îndeplineşti trei condiţii, ai să fii o mamă minunată.

— Ce condiţii?

— Întâi de toate, trebuie să vrea Dumnezeu, aşa că e nevoie să fie scris un nou capitol în cartea vieţii tale, spune ea. Pe urmă, trebuie s-o vrei tu, bineînţeles, în adâncul inimii, la fel şi partenerul tău.

— Şi care e a treia condiţie?

— A treia condiţie are legătură cu pescarii, răspunde ea. Trebuie să înveţi ce ştiu ei.

— Iar pescarii! pufneşte Mica Domnişoară Practică ridicând mâinile cu palmele în sus.

Mă uit uluită înjur. Ce-ar putea să ştie pescarii ăştia despre faptul de-a fi mamă? Ce-ar putea ei să ştie şi eu să nu ştiu?

— Dragă Elif, spune Doamna Derviş de parcă mi-ar scrie o scrisoare.

— Da?

— Ai văzut vreodată un pescar alergând spre mare? N-aveai cum – pentru că el, cel pe care-l numeşti pescar, nu aleargă după peşti. Aşteaptă ca peştii să vină la el.

— Adică…?

Doamna Derviş se uită la mine câteva clipe înainte de-a răspunde.

— Adică: Nu mai alerga după valuri. Lasă marea să vină la tine.

Chiar atunci o mamă tânără care împinge un cărucior trece prin faţa noastră şi mă aduce brutal la realitate. Fără să vreau, mă uit la bebeluş – degeţelele trandafirii, părul moale ca pudra, obrăjorii ei cu gropiţe – şi mă pomenesc zâmbind.

— Hai să mergem. Ce mai aşteptăm? întreabă Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă trăgându-mă de braţ. Timpul înseamnă bani.

— Hai să mergem şi să citim romane, spune Domnişoara Cinica Doctă.

— Pe drumul cel mai scurt, ordonă Mica Domnişoară Practică. Să luăm un taxi.

Deodată nu mai vreau să le aud sau să le văd pe niciuna dintre ele. Măcar pentru o vreme.

— Luaţi-o înainte, spun blând, dar ferm. Eu mai stau.

Din fericire, după câteva proteste, cele patru Degeţici pleacă. Certându-se pe ce drum s-o apuce, se îndepărtează pe picioruşele lor şi vocile li se sting treptat în aer.

Zăresc o pisică grasă şi roşcată din preajmă urmărindu-le cu ochii ei ficşi. Oare le poate vedea? Gândul ăsta mă entuziasmează la început, însă apoi mă sperie. Dacă pisica le confundă cu nişte şoareci sau nişte păsări şi încearcă să le înfulece? Dar, spre uşurarea mea, chiar dacă le poate vedea pe Degeţicile mele, pisica închide ochii şi se cufundă din nou în somn, dându-şi seama probabil că îi vor provoca o indigestie.

Trăgând adânc, adânc de tot, aer în piept, le privesc pe micile femei cum ies din parc. Cum să mă descurc cu ele? Îmi fac viaţa mult mai grea, totuşi îmi sunt dragi.

O clipă nesfârşită, îmi doresc să fiu şi eu pescar.

Despre poete şi copii

Ea era fata care voia să fie Dumnezeu ca să poată crea întregul univers din nimic. Atât de mare îi era dorinţa de-a trăi într-o intimitate reală, că nu încăpea în trupul sau în trecutul ei. În tinereţe fusese profesoară o vreme, însă nu i-a luat mult până să descopere că a fi în rândul forţei de muncă nu i se potrivea. Ea era făcută pentru scris. Hotărâtă să-şi câştige existenţa scriind, niciodată mulţumită cu ce i se punea în faţă, îşi croia singură drumul printre ceilalţi. Nu-i stătea în fire să aştepte răbdătoare ziua de mâine. N-ar fi putut să fie un bun pescar.

Pentru prietenii apropiaţi era Syl, pentru cei din familie, Sivvie. Pentru restul lumii era Sylvia Plath.

Căsătoria ei cu Ted Hughes a făcut subiectul a numeroase discuţii aprinse între universitari, feminişti şi nefeminişti deopotrivă. Mulţi au adoptat fie varianta ei din poveste, fie pe-a lui, însă adevărul trebuie să se afle undeva la mijloc, într-o altă nuanţă, nici negru, nici alb. Eseurile şi cărţile scrise despre Sylvia Plath – chiar şi după atâţia ani – au tendinţa să fie la fel de încărcate emoţional ca ea. Poate că toţi biografii ei se îndrăgostesc cumva de ea.

Mariajul ei a fost şubred şi a provocat multă suferinţă. Totuşi, ca multe relaţii care s-au sfârşit în acelaşi fel, a început cu o atracţie magnetică, incontrolabilă. Erau doi poeţi îndrăgostiţi: Sylvia Plath şi Ted Hughes. Metafore împărtăşite, subiectivităţi contradictorii, personalităţi puternice. Oare doi poeţi pot fi îndrăgostiţi fără să concureze unul cu celălalt până la urmă? Nu e imposibil, desigur, dar e greu. Erau tineri, încăpăţânaţi şi liberi. Aveau o grămadă de lucruri să-şi spună şi o lume întreagă de schimbat împreună. Aşadar, s-au îndrăgostit, s-au certat necontenit, s-au iubit cu pasiune şi ardoare, au făcut şi au spus lucruri pe care le-au regretat amarnic mai târziu, s-au iertat unul pe celălalt şi pe ei înşişi, toate prin cuvinte. Cuvintele erau motivul lor personal de mândrie.

Într-un poem de-al ei intitulat „I want, I want”, figura centrală e un prunc divin care nu s-a născut încă. Enorm, chel şi cu gura căscată, nu e un prunc drăguţ, angelic, ci o forţă violentă a naturii care doreşte să vină pe lume, cere să i se dea iubire şi atenţie şi le primeşte. E un prunc care vrea să fie. Poeta alege vulcanul drept simbol al fertilităţii feminine – darul de-a crea, dezvolta şi purta viaţa înăuntrul său. Dar vulcanul e totodată o forţă periculoasă şi distructivă. Chiar şi atunci când doarme nu poţi fi pe deplin sigur că n-o să erupă în orice moment. Nu poate fi îmblânzit. Nu poate fi prevestit.

De-a lungul vieţii, Sylvia Plath a trecut prin diferite perioade de anxietate întrebându-se ce înseamnă să fii femeie şi mamă. La început s-a temut că e sterilă şi nu poate avea copii. Apoi şi-a pierdut somnul în multe nopţi făcându-şi griji în legătură cu durerile naşterii. Cât de groaznice erau? O să supravieţuiască? Iar după ce-a devenit mamă, şi-a făcut griji în legătură cu lumea de-afară şi cruzimile sale.

Însă era totodată convinsă că faptul de-a fi mamă îi va îmbogăţi mult viaţa şi scrisul. După naştere, avea să devină un alt fel de femeie – pe care o va descrie în poemele ei drept o fiinţă supraomenească, o muritoare vrăjită, preschimbată de simpla atingere a degetului trandafiriu al pruncului. În jurnalul ei scria: „Trebuie să-mi cuceresc mai întâi scrisul şi experienţa şi apoi voi merita să cuceresc naşterea”. Altă dată spunea: „Voi scrie până când încep să dau glas eului meu profund, apoi, după ce voi naşte, voi glăsui încă şi mai profund”. Poate că avea dreptate, la urma urmei. Şi-a scris cea mai valoroasă operă, Ariel, după ce-a devenit mamă.

Curând a dat naştere unei fetiţe şi, şaisprezece luni mai târziu, unui băiat. Să stea acasă şi să-şi crească copiii a fost o hotărâre riscantă, dar a luat-o. De atunci încolo, a avut grijă de casa şi de familia ei şi şi-a scris poemele şi povestirile. Uneori, cele două îndeletniciri ajungeau să se întrepătrundă şi se trezea scriind pagini întregi de jurnal despre cum schimbase scutece şi făcuse prăjituri cu ciocolată.

Îngropându-se în treburile casei, privea de pe margine mersul lumii literare. Lua notă de noile cărţi publicate şi de elogierea scriitorilor care se afirmaseră de curând, în deosebi a scriitoarelor. Invidia nu-i era străină. Aşa cum nu-i erau străine nici furia, angoasa şi autodistrugerea. Şi poate că tocmai de asta pare atât de reală şi prezenţa ei, aşa de palpabilă, la atâta timp după moarte. Plath a scris pe faţă şi cu îndrăzneală despre miriadele de energii întunecate ale vieţii, pe care toţi le recunoaştem, deşi adesea ne prefacem că nu.

În ritmul repetitiv al obişnuinţelor zilnice, se simţea deopotrivă exaltată şi frustrată de sarcinile ei materne. Între timp, soţul ei continua să frecventeze evenimentele literare la care odată mergeau împreună. Continua să trăiască exact ca înainte, scriindu-şi poeziile, făcându-şi noi cunoştinţe, sporindu-şi faima. Poate că paternitatea nu era o ruptură atât de mare în viaţa unui bărbat pe cât era maternitatea în viaţa unei femei. Sau poate, bănuia ea, aşa stăteau lucrurile doar în cazul lor.

Aşa cum copiii erau metafore puternice în poemele ei, poemele erau ca nişte copii pentru Sylvia Plath. Când vorbea despre operele pe care nu le terminase încă, le numea „copii nenăscuţi”. Descria chiar cum poemele îi zâmbeau, cum „frunţile lor mici se umflau de atâta concentrare” şi cum se schimbau în fiecare zi, mişcându-şi mânuţele şi picioruşele. Era nu numai mama copiilor ei, ci a mii de poeme. Dar uneori toţi erau flămânzi şi scânceau în acelaşi timp, tânjind după atenţia şi mângâierea ei, şi oricât s-ar fi străduit, nu putea să-i facă pe toţi fericiţi.

Despărţirea de soţ a fost un punct de cotitură esenţial în viaţa ei. După căderea emoţională, a hotărât să se adune într-un chip mai neîmblânzit, să se reinventeze, să devină o femeie nouă-nouţă. Era ambiţioasă. Era talentată. Era singură. Adesea îşi începea ziua la patru dimineaţa – cele una sau două ore pe care le avea pentru ea însăşi până se trezeau copiii erau cele mai preţioase din zi. Poemele pe care le-a scris în lunile acelea sunt probabil cele mai sclipitoare – precum „Medusa”, „Daddy” sau „Lady Lazarus”, unde şi-a şocat cititorii spunând: „A muri/ E o artă, ca orice altceva./ Mie-mi izbuteşte de minune”. La masa din bucătărie, în baie sau în pat, sub aşternuturi, scria oriunde şi oricând putea, acoperind paginile cu scrisul ei extrem de ordonat, cu o viteză incredibilă – de parcă s-ar fi luat la întrecere cu Dumnezeu, cu oamenii pe care îi iubea şi nu-i mai iubea, cu numeroasele ei cusururi pe care le dispreţuia.

E un poem pe care l-a numit „For a Fatherless Son”. Despre un tată care şi-a părăsit căminul, soţia şi copiii. E mai multă mâhnire decât ranchiună în el, mai multă renunţare decât luptă. Simţi că s-a schimbat ceva înăuntrul ei. Fiindcă n-o încerca furia sau răzvrătirea, ci un sentiment de veşnică tristeţe. Vorbea despre golul rămas în viaţa copiilor ei după plecarea tatălui, o absenţă care creştea alături de ei ca un copac şi cu care trebuiau să înveţe să trăiască.

În acea perioadă şi-a dorit să fie multe lucruri odată şi să exceleze la fiecare în egală măsură. Mamă, gospodină, scriitoare, poetă… Voia ca totul să se întâmple imediat şi fără cusur. Poate că era chiar îndrăgostită de creaţia ei. Şi-a păstrat cu încăpăţânare credinţa că putea fi totodată o mamă ideală şi o poetă excelentă: Poeta-Mamă perfectă. Nu era o combinaţie uşoară, mai ales în climatul anilor ’50, când toată lumea credea că femeile trebuiau să facă o alegere clară. Ea a refuzat să aleagă.

Cu toate astea, efortul de a deveni o „superfemeie” a epuizat-o pe Sylvia Plath. Curând a observat că făcea prea multe sforţări. Când ajungea într-un loc, descoperea că uitase să treacă prin altul; când dregea un lucru, altceva se dezmembra. Încet, dar sigur, şi-a dat seama că nu putea fi perfectă. De aceea poemul ei „Manechinele müncheneze” începe astfel:

„Perfecţiunea-i cumplită, / Nu poate-avea copii.”

Cu banii obţinuţi din premiile şi bursele literare plătea bona. Scriind primul şi singurul ei roman, Clopotul de sticlă, în încercarea de-a stabili o legătură mai profundă cu trecutul şi sufletul ei, a sondat tocmai tărâmurile temerilor ei interioare – teama de normalitate, teama că era aidoma altor mii de oameni; şi teama de nebunie, că era atât de diferită încât n-avea nicio şansă să se integreze în societate. A descris în detaliu căderea psihică, terapia cu electroşocuri şi monotonia sufocantă a vieţii moderne: „Pentru persoana de sub clopotul de sticlă, pasivă şi-mpietrită ca un copil mort, lumea însăşi e visul urât”{13}. Când a fost publicată cartea, în ianuarie 1963, cititorii aveau păreri împărţite şi Plath însăşi era adânc mâhnită de tonul recenziilor cu care a fost întâmpinată.

Pierzându-şi curajul, incapabilă să satisfacă exigenţele enorme pe care şi le impusese, Plath a hotărât că era mai bine să moară decât să trăiască în felul prescris de alţii. Fiind o creatoare, înzestrată cu o pasiune nestăpânită, voia totul sau nimic… Mai încercase să se sinucidă la douăzeci de ani, cu o supradoză de somnifere. Însă la vremea aceea îşi dorise deopotrivă şi să moară de mâna ei, şi să fie salvată. De data asta voia doar primul lucru.

Era o dimineaţă rece, pe 11 februarie 1963, care duhnea a plictiseală şi îţi dădea o senzaţie de izolare. După ce a verificat dacă copiii dormeau în paturile lor şi le-a lăsat lapte şi pâine pe noptieră, a închis uşa camerei lor şi a acoperit crăpăturile. S-a dus în bucătărie, a dat drumul la gaz în cuptor şi a luat un pumn de somnifere, înghiţindu-le unul după altul. Apoi şi-a vârât capul în cuptor şi, pe când gazul i se prelingea pe faţă, s-a cufundat în somnul etern. Avea doar treizeci de ani.

Până în ziua de azi, moştenirea legendară a Sylviei Plath a rămas nedepăşită. În Turcia, am cunoscut numeroase studente care îi admiră atât de mult opera, încât organizează în campus nopţi speciale de lectură. În America, există un blog pestriţ şi incitant, numit Playgroup with Sylvia Plath{14}. În Germania, am vorbit odată cu o filipineză care îşi numise fetiţa Ariel în cinstea ei. În Franţa, la o organizaţie internaţională a femeilor, am întâlnit o femeie de afaceri şic care ne-a rugat să „închinăm în cinstea Sylviei”.

Despre nicio altă sinucidere din lumea literară nu s-a vorbit şi nu s-a scris atâta. Nicio altă scriitoare nu s-a transformat, după moarte, într-un asemenea idol, ce transcede spaţiul şi timpul.

Lovitura de stat de la miezul nopţii

Într-o noapte, pe la sfârşitul verii, aud glasuri în somn. O uşă se deschide şi se-nchide undeva în casă, paşi pe scări, şoapte în întuneric. Gândindu-mă că am un coşmar, mă foiesc şi mă răsucesc în pat. Apoi cineva mă înghionteşte în umăr, strigând:

— Hei, trezeşte-te!

Încerc să ignor vocea, sperând că momentul va trece, aşa cum se întâmplă mereu, dar urmează un al doilea ordin, de data asta mai tare.

— Scoală-te! Trezeşte-te odată!

Deschid ochii şi mă pomenesc literalmente nas în nas cu Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă. Mi s-a căţărat pe umăr şi s-a târât până pe faţa mea, unde stă acum pe bărbie, cu picioarele depărtate şi mâinile în şolduri. Se uită la mine oarecum triumfător, lucru pe care îl găsesc mai degrabă enigmatic decât deranjant în starea de-acum. Machiajul îi e perfect, cocul bine strâns, ca de obicei. Chiar şi la ora asta pare aranjată şi pusă la patru ace. Abia după câteva clipe observ că e îmbrăcată într-o uniformă militară cu trese pe umeri. Nici n-apuc s-o întreb de ce naiba s-a îmbrăcat aşa, că îmi vorbeşte pe un ton aproape de nerecunoscut.

— E o problemă de importanţă majoră. Ai face bine să te trezeşti!

— Păi, nu poate aştepta până dimineaţă? bombăn. Dormeam, dacă n-ai observat.

— Nu, nu poate aştepta în niciun caz, spune. Cel mai bun interval pentru preluarea puterii sunt orele din toiul nopţii, când toată lumea doarme şi rezistenţa e slabă.

Mă ridic în capul oaselor şi mă uit la ea uluită, ca un animal prins în lumina farurilor.

— Ce-ai spus?

Răspunde la expresia mea năucită cu o privire glacială. În toţi anii de când ne cunoaştem, n-am mai văzut-o niciodată aşa.

— Din momentul ăsta, am declarat lovitură de stat, spune. Regimul din casa asta s-a schimbat.

Despre ce naiba vorbeşte? Cu părul zburlit şi teama bolborosindu-mi în gâtlej, mă chinui să-mi dau seama ce se petrece.

— În două minute te aşteptăm în living. Nu întârzia, comitetul n-o să înghită aşa ceva, spune Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă plecând.

Încă ameţită de somn, îmi arunc un şal pe umeri, mă spăl pe faţă şi cobor. Când intru în living mă aşteaptă o scenă surprinzătoare. Membrele Corului Vocilor Discordante sunt acolo, toate încruntate. Tensiunea din încăpere e atât de densă, mai că aş putea s-o ating. În colţ, CD player-ul zbiară nişte cântece pe care nu le-am auzit niciodată sub acoperişul ăsta. Sună alarmant de agresiv, ca imnul unei ţări care le-a declarat război tuturor vecinilor şi tuturor vecinilor vecinilor săi.

Întâi o văd pe Domnişoara Cinica Doctă. Stă în fructiera de pe masă, bălăngănindu-şi picioarele în timp ce pufăie din ţigară. De obicei nu le dau voie Degeţicilor să fumeze în casă, dar ceva îmi spune că nu-i momentul să-i aduc aminte. Are o sclipire neobişnuită în ochi, o fereală ciudată, pe care nu prea reuşesc s-o prind. Poartă un veston militar pe deasupra rochiei hippy, o combinaţie aiuristică ce îmi dă ameţeli.

În spatele ei, sprijinită de o cutie cu şerveţele, stă Mica Domnişoară Practică, îmbrăcată cu o geacă groasă, bocanci negri greoi, pantaloni de camuflaj şi un hanorac verde, asortat. Cu mâinile încrucişate pe piept şi sprâncenele încruntate, oftează zgomotos. Din cine ştie ce motiv necunoscut mie, se holbează la perete, evitând clar orice contact vizual.

Lângă petunia în ghiveci de sub fereastră, cu genunchii strânşi la piept, stă Doamna Derviş. O şuviţă din părul roşcat i-a scăpat de sub turban şi îi aruncă o umbră pe chip. La o privire mai atentă, observ că e legată cu cătuşe de calorifer.

— Ce se petrece aici? întreb şi o urmă de teamă mi se strecoară în glas.

— În noaptea asta, în timp ce dormeai, am avut o întâlnire de urgenţă, răspunde Domnişoara Cehoviana Ambiţioasă. Am ajuns la concluzia că e vremea pentru o schimbare de regim. Din acest moment, mi-am schimbat numele în Milady Cehoviana Ambiţioasă şi am preluat conducerea Corului Vocilor Discordante.

Dintr-odată Domnişoara Cinica Doctă tuşeşte.

— Pardon, noi am preluat conducerea, rectifică Milady Cehoviana Ambiţioasă. Adică Domnişoara Cinica Doctă şi cu mine. Am dat împreună o lovitură de stat.

Trebuie să fie o glumă, dar toate Degeţicile par atât de serioase şi de iritabile, încât e mai bine nu râd.

— Ca preşedintă a acestui comitet executiv, i se alătură Domnişoara Cinica Doctă, am plăcerea să vă anunţ că în curând vom adopta o nouă constituţie care va face imposibilă răsturnarea noastră în următorii treizeci şi cinci de ani. După aceea vor începe să domnească copiii noştri.

— Hei, chestia asta e la o distanţă ca de la cer la pământ de democraţie, obiectez.

Dar Domnişoara Cinica Doctă se face că nu aude. E grozav de agitată în noaptea asta şi încearcă s-o ascundă, lucru care-i sporeşte şi mai mult neliniştea – arată de parcă ar fi luat amfetamine.

— Sunt mândră să anunţ că, în calitate de nou guvern, primul nostru act a fost să restabilim pacea şi ordinea în casă, urmează ea.

— Nu văd nicio schimbare, murmur în barbă.

— Acum, că pacea şi ordinea au fost restabilite, continuă Milady Cehoviana Ambiţioasă, cel de-al doilea act al nostru va fi să te trimitem departe de acest oraş.

— Ce… De ce… Unde să mă trimiteţi? întreb uluită.

— În America, zbiară Milady Cehoviana Ambiţioasă savurându-şi puterea căpătată de curând. Mergem în Lumea Nouă, cu toatele.

— OK, fetelor, de-ajuns, spun. Nu plec nicăieri până nu-mi explicaţi – clar şi precis – de ce vreţi să plec în America.

Amuţesc o clipă, de parcă nu s-ar fi aşteptat la reacţia asta. Chiar se cred generali de armată, aşa că nu pot fi luate la întrebări?

— Nu e vorba de America, e vorba de tine. Ar fi putut foarte bine să fie alt loc, Australia sau Japonia, spune Milady Cehoviana Ambiţioasă. Ce contează e că trebuie să părăseşti imediat Istanbulul.

Domnişoara Cinica Doctă plescăie aprobator din limbă.

— Mergem în America fiindcă, din întâmplare, acolo am solicitat o bursă în numele tău. Felicitări! Ai obţinut-o. Aşa că apucă-te de împachetat!

Simt un gol în stomac, înţelegând abia acum că nu-i nicio glumă.

— Am hotărât că ar trebui să faci călătoria asta ca să te dezvolţi ca scriitoare, adaugă Domnişoara Cinica Doctă. Să pleci o vreme va fi o sursă de inspiraţie pentru tine. Totul e pentru binele tău.

— Pentru binele meu, repet.

Dacă a sesizat dispreţul din glasul meu, Milady Cehoviana Ambiţioasă nu pare deloc deranjată.

— O să fiu sinceră cu tine, spune. Plănuim lovitura asta de ceva vreme. Dar tu – cu comportamentul tău iraţional din ultima vreme – ai grăbit lucrurile.

— La ce comportament iraţional te referi? întreb cât de calm sunt în stare.

— În ultima vreme n-ai fost deloc în apele tale, răspunde Milady Cehoviana Ambiţioasă cu glasul tremurând de emoţie. Atâta amar de ani am slugărit ca să poţi excela ca romancieră. N-am plecat niciodată, n-am lenevit niciodată. Lumea îşi închipuie că romanele vin pe bandă rulantă, dar nu-i adevărat. În spatele fiecărei cărţi se ascunde o trudă grea. Sudoare şi suferinţă.

— Bine, spun. Şi de ce aduceţi chestia asta în discuţie acum?

Milady Cehoviana Ambiţioasă ridică bărbia şi îşi îndreaptă umerii, întocmai ca eroina militară care a devenit.

— Am făcut toate astea degeaba? Cum îndrăzneşti să arunci pe fereastră atâţia ani de trudă dintr-o singură lovitură?

— Stai puţin, nu arunc nimic pe fereastră, obiectez. De unde-ai scos toate astea?

— Din comportamentul tău, bineînţeles. Te urmăresc de ceva vreme. Să nu crezi că n-am observat.

— Ce să observi? mă răstesc la ea.

Nu mai sunt deloc calmă şi nici nu încerc să fiu.

— Îmi dau seama foarte bine că te gândeşti să faci un copil.

— O, Doamne, despre asta-i vorba? întreb.

— Exact, replică ea. Te întrebi: „Sunt în stare să devin mamă? Ce fel de mamă aş fi? Deja îmbătrânesc. Ceasul meu biologic ticăie”. Toate gândurile astea nocive îţi ţopăie prin cap. Şi nu cred să ducă la nimic bun. Îţi închipui că n-am observat cum te uitai la bebeluşul ăla zilele trecute?

— Cum mă uitam? întreb bănuitoare.

— Cu ochi scânteietori…

— Ce-i rău în asta, cumva… încerc să mă apăr, dar Milady Cehoviana Ambiţioasă îmi închide imediat gura.

— O femeie se uită cu ochi scânteietori la bebeluşul alteia două motive: a) vrea să fie din nou copil; b) vrea să devină mamă. În cazul tău, mă tem că e vorba de ultimul.

Domnişoara Cinica Doctă se bagă şi ea în discuţie.

— Evident, dacă mai rămâi pe-aici, ai s-o apuci pe o cale greşită.

— Greşită faţă de ce? întreb bănuitoare.

— De traiectoria ta literară, desigur! exclamă în cor Domnişoara Cinica Doctă şi Milady Cehoviana Ambiţioasă. De a fi scriitoare şi intelectuală… Calea ta e să scrii şi să citeşti.

Mă uimeşte mai degrabă aparenţa lor de solidaritate decât lucrurile pe care mi le aruncă-n faţă. Când au devenit aşa de bune prietene?

Mă întorc spre Domnişoara Cinica Doctă, reuşind să zâmbesc.

— Credeam că nu eşti împotriva ideii de a deveni mamă. Ai zis că nu contează. Ai zis că, într-un fel sau altul, suntem întotdeauna nefericiţi.

— Exact, spune încuviinţând din cap. Însă acum am hotărât că e mai bine să fii o scriitoare nefericită decât o scriitoare, gospodină şi soţie nefericită.

Simt că mi se învârte capul. Cum rămâne cu Mica Domnişoară Practică? mă întreb. E neobişnuit de tăcută. Observându-mi privirea întrebătoare, se joacă plină de vinovăţie cu fermoarul gecii.

— Tu ce părere ai despre toate astea? o întreb. Credeam că eşti de partea democraţiei liberale şi a economiei libere de piaţă.

— Adevărat, nu mă prea omor după juntă, recunoaşte ea. Dar m-am băgat şi eu, în împrejurările astea epuizante.

— Ce împrejurări epuizante?

— Păi, la început nu m-a încântat lovitura de stat. Dar apoi i-am văzut avantajele. Viaţa în America e mult mai stabilă şi mai organizată. Nevoile mele vor fi mai bine satisfăcute. Ce pragmatic!

— Chestia asta se numeşte oportunism, nu pragmatism, replic.

— Nu-i nevoie să te enervezi, spune Domnişoara Cinica Doctă. Dacă ne facem timp să citim teoria lui Habermas despre acţiunea comunicativă, vom înţelege că putem coexista cu toatele. Cum raţionalitatea sistemului şi raţionalitatea acţiunii nu sunt acelaşi lucru, ca Degeţici agente autonome putem să relaţionăm una cu alta prin raţionalitatea comunicativă şi să dezvoltăm acorduri reciproce.

— Hei, nu ştiu despre ce vorbeşte, dar sunt întru totul de acord, spune Mica Domnişoară Practică.

Nu pot să-mi cred urechilor. Mi-am închipuit mereu că membrele Corului Vocilor Discordante sunt, ei bine, discordante, dar se pare că puciul le-a reconciliat.

Abia atunci mă uit la Doamna Derviş, care stă încă pe podea cu o expresie gânditoare şi o privire îngrijorată. E singura care nu poartă haine militare.

— Dar ea? şoptesc.

Întrebarea le stânjeneşte pe torţionarele mele. După o tăcere apăsătoare, Milady Cehoviana Ambiţioasă îmi dă un răspuns.

— Din nefericire, Doamna Derviş n-a fost de acord cu lovitura noastră de stat de la miezul nopţii. În ciuda tuturor eforturilor noastre, nu am reuşit s-o convingem să se răzgândească. Ne-a spus că n-o să ni se pună împotrivă şi nici n-o să ne stea în cale, dar că nici n-o să ne sprijine, în niciun fel de împrejurări.

— Şi de ce e încătuşată? întreb.

— Păi, e numai vina ei, pe cuvânt. A încercat să pună la cale un protest paşnic, aşezându-se la picioarele noastre ca un Gandhi cu turban, şi nu ne-a lăsat altă alegere decât s-o arestăm.

— E prizonieră politică acum, adaugă Domnişoara Cinica Doctă.

Nu pot să-mi cred urechilor. Degeţicile mele au luat-o razna şi nu ştiu cum să le controlez – mă rog, dacă am făcut-o vreodată. Vreau să vorbesc între patru ochi cu Doamna Derviş, însă va trebui să aştept momentul potrivit.

Un val de tăcere acoperă încăperea: militaristele măsoară podeaua cu pasul, pacifista încătuşată stă pe podea, iar eu mă holbez la podea. În cele din urmă, Mica Domnişoară Practică se apropie de mine cu un plic.

— Ce-i asta? întreb.

— Biletul tău de avion. Pleci mâine. Ar putea fi o idee bună să te-apuci să-ţi faci bagajele. Am întocmit o listă cu lucrurile pe care trebuie să le iei cu tine.

— Atât de curând? Dar unde mă duc? Ce bursă am câştigat? Nu ştiu nimic!

Răspunsul mi-l dă Milady Cehoviana Ambiţioasă.

— La nouăzeci de minute de Boston e un frumos colegiu care se numeşte Mount Holyoke. Acolo te duci. Într-un campus numai pentru fete!

Domnişoara Cinica Doctă intervine plină de mândrie:

— Ai câştigat o bursă acordată unui număr restrâns de artiste, scriitoare şi profesoare din întreaga lume. E un centru intelectual plin de viaţă, ai să vezi.

După asta, nu mai pot dormi. Instinctul mă îmboldeşte să-mi iau zborul spre capătul lumii de cum se face dimineaţă, însă cât de departe aş putea fugi de acele voci interioare? Pe când curajul mi se topeşte precum ceara încinsă, stau acolo, încordată şi vigilentă, privind cum răsare soarele. În lumina aceea puternică, toate lucrurile din preajmă par să se evapore rapid – noaptea, numele, locurile…

Atunci ştiu, în trupul şi în sufletul meu, că vara s-a sfârşit. Nu treptat şi pe nesimţite, ci într-o singură clipă, într-un salt cuantic.

Poate că toate verile sunt aşa. Se scurg încet-încet, tihnite şi leneşe, şi chiar când te obişnuieşti cu ritmul lor domol, se sfârşesc brusc, lăsându-te total nepregătit pentru toamna rece.

Tot ce ştiu e că începe un nou anotimp.

PARTEA A TREIA
Minte contra trup

Acolo unde îşi fac veacul zânele

O oră mai târziu, când cele trei femei în uniformă părăsesc încăperea ca să-şi facă bagajele, mă duc s-o salvez pe prizoniera lor. Simţindu-mă ca un erou dintr-un film de război, Salvaţi-l pe soldatul Doamna Derviş, mă strecor spre ea, având grijă să nu fac zgomot.

Cu o pensetă, îi descui cătuşele. Îşi masează încheieturile, aruncându-mi un zâmbet obosit.

— Mulţumesc, drăguţă, murmură.

Odată încheiată Operaţiunea Eliberarea, ne furişăm afară din casă. Eu mă ocup de mers, iar ea îşi iţeşte din când în când capul din geanta mea, unde s-a vârât, ca să se uite în jur. De cum ajungem în stradă, încep să mă plâng.

— Nu pot să cred că îmi fac aşa ceva. Şi-au pierdut minţile? De data asta au sărit calul.

Doamna Derviş mă ascultă cu sprâncenele ridicate, fără să spună un cuvânt.

— Şi acum vor să plec în State. Aşa, din senin, continui. Ştii ce? Poate că ar trebui să punem mâna pe arme, să organizăm o rezistenţă clandestină şi să le răsturnăm de la putere. Asta o să le înnebunească.

— Eu sunt pacifistă. Nu pun mâna pe arme, spune Doamna Derviş. De câte ori te confrunţi cu un adversar, cucereşte-l prin iubire. Aşa ne învaţă Gandhi.

— Cu tot respectul, să nu uităm că domnul Gandhi n-a cunoscut-o pe Milady Cehoviana Ambiţioasă, replic eu.

— Totuşi, un elefant nu poate înghiţi un arici.

— Şi asta a fost tot din Gandhi?

— Ăsta a fost un slogan folosit în Primăvara de la Praga, răspunde Doamna Derviş. În 1968. Dacă poţi spune asta când ai de-a face cu tancurile sovietice, atunci o poţi spune şi când ai de-a face cu orice Degeţică doreşti.

Nu încetează niciodată să mă surprindă sufita asta a mea.

— Uită-te în jur, Elif. Ce vezi? mă întreabă Doamna Derviş.

Trecători grăbindu-se în susul şi-n josul străzii, navetişti stând înlemniţi în picioare în autobuzele pline ochi, comercianţi stradali vânzând copii după genţi de firmă, copii ai străzii spălând parbrizele maşinilor de lux care opresc la semafor, panouri publicitare care fac reclamă la câştiguri uşoare şi la stiluri de viaţă opulente, un oraş plin de nesfârşite contradicţii… Asta văd când mă uit în jur prin Istanbul.

— Bine, acum uită-te la tine, spune Doamna Derviş. Ce vezi?

O femeie sfâşiată lăuntric, pe jumătate orientală, pe jumătate occidentală. O femeie care iubeşte lumea închipuirii mai mult decât pe cea reală; care, an după an, e tot mai epuizată de paradoxuri fără rost, relaţii nepotrivite, iubiri greşite; care încă nu şi-a revenit din trauma de-a creşte fără tată; care frânge inimi şi are inima frântă; căreia îi pasă prea mult de ce cred alţii; care se teme că Dumnezeu n-o iubeşte cu adevărat şi care se simte fericită sau întreagă doar atunci când scrie un roman. Pe scurt, „o personalitate în construcţie”, asta văd când mă uit la mine. Dar limba nu mă lasă să fac o asemenea mărturisire.

Văzându-mi tăcerea stânjenită, Doamna Derviş spune:

— Trebuie să accepţi universul ca pe o carte deschisă ce îşi aşteaptă cititorul. Trebuie să citim fiecare zi pagină cu pagină.

Vocea îi e atât de calmă şi mângâietoare, încât mă simt jenată de izbucnirea mea de acum câteva minute.

— Atunci, spune-mi, cum ar trebui să citesc ziua asta?

— O călătorie îţi bate la uşă, răspunde Doamna Derviş, de parcă ar ţine în mână o ceaşcă nevăzută şi mi-ar citi viitorul în desenele din zaţul de pe fund. Dacă nu părăseşti Istanbulul, cele trei Degeţici n-o să-ţi dea pace. O să se lege de tine de dimineaţă până seara.

— Mie-mi spui, zic expirând zgomotos.

— Cred că zilele astea ar trebui să semnezi un tratat de pace cu toate patru, continuă Doamna Derviş. Degeţicile se ceartă atât de mult între ele tocmai pentru că tu te cerţi cu noi. Crezi că unele dintre noi sunt mai merituoase decât altele. Când, de fapt, suntem toate reflexiile tale. Toate patru alcătuim un întreg.

— Vrei să nu fac nicio deosebire între tine şi Milady Cehoviana Ambiţioasă? Dar voi două sunteţi complet diferite!

— Nu trebuie să fim identice. Ea şi cu mine împărtăşim aceeaşi esenţă. Dacă ai putea să înţelegi. Până când îţi vei da seama că fiecare voce interioară este parte din acelaşi cerc, te vei simţi fragmentată. Uneşte-ne pe toate în Una.

— Îmi spui mie să le accept, dar ticăloasele alea au dat o lovitură de stat în timp ce dormeam, pentru numele lui Dumnezeu. Doar o pacifistă ar putea avea încredere într-o tirană. Niciodată n-o să se întâmple invers!

Doamna Derviş încuviinţează cu un zâmbet cald ca o mângâiere.

— Poate.

Mă uit la ea, aşteptând o explicaţie. Atunci îmi spune povestea următoare:

— A fost odată un derviş scump la vorbă. Într-o zi i-a fugit calul. Când au auzit vestea, vecinii au venit să-l vadă. „E groaznic”, au remarcat. „Poate”, a zis dervişul. A doua zi au găsit calul alături de un armăsar splendid. Toată lumea l-a felicitat pe derviş şi a spus că era o veste grozavă. Din nou, dervişul a zis doar: „Poate”. O săptămână mai târziu, încercând să călărească armăsarul, fiul dervişului a căzut şi şi-a rupt piciorul. Vecinii au venit să-i spună cât le părea de rău. „Îngrozitor”, au exclamat în cor. Dervişul a răspuns: „Poate”. În ziua următoare, nişte slujbaşi de stat au venit în sat să strângă tineri pentru a-i trimite la război. Toţi băieţii au fost siliţi să plece, în afară de fiul dervişului, care zăcea în pat cu piciorul rupt. Ei, înţelegi ce-ţi spun? mă întrebă Doamna Derviş.

— Cred că da, răspund.

— Vreau să vezi bursa din Massachusetts nu ca pe ceva care îţi e impus, ci ca pe-o oportunitate. Că rămâi în Turcia sau pleci în Statele Unite nici măcar nu contează. Ce contează într-adevăr e călătoria interioară. Nu în America o să călătoreşti de fapt, ci înăuntrul tău. Priveşte lucrurile în felul ăsta.

Are o seninătate încrezătoare care îmi place. S-ar putea foarte bine să aibă dreptate. Trebuie să învăţ să trăiesc paşnic, deplin, în fiecare zi cu vocile mele interioare. M-am săturat să fiu tot timpul pe picior de război cu ele.

Cu o grabă şi o însufleţire neaşteptate, fac semn unui taxi să oprească.

— Păi, să mergem atunci, spun deschizând portiera.

— Încotro?

— La gară, anunţ radioasă.

— Ai hotărât să pleci în America cu trenul? Întreabă Doamna Derviş chicotind ca pentru sine.

Clatin din cap.

— Vreau doar să simt mirosul trenurilor…

Vreau doar să petrec puţin timp la gară – să trag în nări aroma ei stranie, înţepătoare, mirosul oamenilor care aleargă în toate direcţiile, duhoarea grea a săracilor, cu visurile lor de îmbogăţire, parfumul proaspăt al noilor destinaţii. De câte ori simt nevoia de-a dezlega un mister sau de-a observa lumea, de câte ori nomada din mine se trezeşte la viaţă, acolo mă duc.

Aeroporturile sunt prea sterile, curate şi controlate în comparaţie cu gările, unde pulsează încă inima defavorizaţilor sorţii.

Gara Haydarpaşa e o clădire veche, maiestuoasă, cu prea multe amintiri. Şi, ca multe clădiri vechi, maiestuoase, îşi are djinnii şi zânele ei. Stau cocoţaţi pe ferestrele înalte şi privesc călătorii de dedesubt. Privesc cum se despart soţii, cum se întâlnesc îndrăgostiţii, cum se reunesc familiile, cum îşi iau rămas-bun prietenii… Contemplă cele o mie şi una de nenorociri ale fiilor lui Adam şi fiicelor Evei şi încă ne găsesc enigmatici.

Dacă mergeţi vreodată acolo şi vă opriţi drept în centrul gării, dacă staţi nemişcaţi, cu ochii strâns închişi, în mijlocul zarvei şi ascultaţi, atunci îi puteţi auzi şoptind, pe djinni şi pe zâne… rostind cuvinte stranii, desprinse parcă din poeme, într-o limbă de mult uitată…

Poate, asemenea poetului grec Konstantinos Kavafis, spun şi ei:

Noi locuri nu vei afla şi nici alte mări.

Oraşul te va urma…

Pe-aceleaşi străzi te vei roti{15}.

Femei care îşi schimbă numele

La optsprezece ani am hotărât să-mi schimb numele. Eram în general încântată de numele meu mic, Elif, care e destul de răspândit printre fetele din Turcia şi care înseamnă, la fel ca prima literă a alfabetului otoman, aleph, „înaltă şi zveltă”. Cuvântul poate fi întâlnit în limbile arabă, persană, ebraică şi turcă, deşi din câte ştiu doar în ultima este folosit ca nume feminin. Chiar în anul acela citisem „Aleph” de Borges şi cunoşteam descrierea dată de el cuvântului ca un punct virtual nedetectabil din spaţiu care cuprindea toate celelalte puncte. Nu-i rău, mi-am zis. Păşind înainte cu toată vanitatea tinereţii, chiar îmi plăcea să fiu asemuită cu o literă, deşi aş fi preferat întregul alfabet.

Altfel stăteau lucrurile cu numele meu de familie. Mă deranja că, fiind femei, trebuia să luăm mai întâi numele de familie al tatălui şi apoi pe al soţului. Crescând fără să-mi văd tatăl, nu înţelegeam în ruptul capului de ce trebuia să-i port numele. Cum eram hotărâtă să nu mă căsătoresc niciodată şi, deci, să nu iau numele soţului meu, am tras concluzia că regula numelor de familie pur şi simplu nu mi se aplică.

Am meditat la acest paradox o vreme, când o prestigioasă revistă literară din Turcia a selectat pentru publicare o povestire scrisă de mine. Editorul, un intelectual la vreo patruzeci şi cinci de ani, m-a sunat ca să mă felicite şi să-mi ureze bun venit în tagma literară, despre care spunea că „nu se deosebeşte absolut deloc de o junglă cu egouri sălbatice”. Înainte să închidă, m-a rugat să-l anunţ dacă voiam să fac vreo schimbare de ultim moment înainte ca revista să intre la tipar.

— Da, am spus pe un ton imperios. Vreau să-mi schimb numele de familie.

— Te căsătoreşti? Felicitări!

— Nu, nu e asta, l-am oprit eu. Am hotărât să-mi iau alt nume de familie.

A chicotit, aşa cum fac oamenii când nu ştiu ce să spună. Apoi a zis, foarte rar şi tare, de parcă ar fi vorbit cu un copil cu deficienţe de auz.

— OK, şi ce nume vrei să publicăm?

— Nu ştiu încă, i-am mărturisit. E o hotărâre pe care-o iei pe viaţă. Trebuie să mă mai gândesc.

La capătul firului s-a lăsat o tăcere stânjenitoare, însă apoi editorul a chicotit iar.

— Păi, sigur, fă-o. Ce rău poate fi în asta? Eşti femeie, n-ai de ce să iei chestia asta prea în serios. Chiar dacă-ţi alegi cel mai poetic nume de familie, tot o să iei până la urmă numele soţului.

— Lasă-mi timp de gândire o zi, l-am rugat. Voi găsi un nume de familie pe care să-l păstrez pentru totdeauna, fie că mă căsătoresc sau nu vreodată.

Fiecare nume e o formulă magică. Literele dansează laolaltă, fiecare cu rotirea şi farmecul ei, fiecare o necunoscută în egală măsură cu celelalte, şi împreună plăsmuiesc misterul pe care îl închide în sine numele. Ca o vrăjitoare în întuneric, adăugând literă cu literă, ingredient după ingredient, unitatea de limbaj prin care suntem cunoscuţi aruncă o vrajă asupra noastră. Sunt nume care ne ajută să ne avântăm până în înaltul cerului, aşa cum sunt nume care ne apasă umerii şi ne trag vicleneşte în jos.

Bărbaţii trăiesc fără să simtă vreodată nevoia să-şi schimbe numele de familie. Îşi primesc acreditarea la naştere. Fermă şi stabilă. Îşi moştenesc numele de familie de la taţii şi bunicii lor şi îl trec apoi copiilor şi nepoţilor.

Pe când femeile, fie că îşi dau seama sau nu, sunt nişte nomade din punct de vedere al numelui. Azi au un nume de familie, iar mâine altul. De-a lungul vieţii, femeile completează formularele oficiale în diverse feluri, depun cereri pentru paşapoarte noi şi inventează mai multe semnături. Au un nume de familie cât sunt fete şi altul după căsătorie. Se întorc la numele de fată dacă divorţează – deşi uneori păstrează numele de familie al foştilor soţi din motive practice, ceea ce nu uşurează neapărat lucrurile – şi adoptă unul cu totul diferit dacă se recăsătoresc.

Bărbaţii au tot timpul aceeaşi semnătură. Odată ce găsesc una care li se potriveşte, pot s-o păstreze până la moarte fără să schimbe nici măcar o literă. Pe când femeile au cel puţin o „semnătură veche” şi o „semnătură nouă” şi uneori le încurcă. Semnătura de domnişoară, semnătura de femeie măritată, semnătura de femeie divorţată.

Scriitoarele au trecut şi ele printr-o serie de schimbări de nume. Romanciera otomană Fatma Aliye, de la sfârşitul secolului XIX, şi-a scris de cele mai multe ori romanele şi nuvelele în taină, fiindcă nu voia să-şi supere soţul şi familia cu „moravurile ei independente”. Într-o zi a încetat să-şi mai folosească numele şi şi-a publicat următoarea lucrare sub pseudonimul „O femeie”.

Pentru că asta era. O femeie. Orice femeie. Toate femeile. Să scape de numele ei era ca şi cum ar fi aruncat odgoanele grele care o ţineau legată de ţărm. După ce-a încetat să mai fie doamna Fatma Aliye şi a devenit doar „o femeie”, a fost liberă să navigheze încotro dorea.

În 1950, a apărut în Turcia un roman de dragoste intitulat Fetele{16}, scris de un oarecare Vincent Ewing. Cartea a ajuns rapid un bestseller naţional, bucurându-se de recenzii favorabile în presă. Ciudat e că nimeni nu-l cunoştea pe scriitor. Niciun jurnalist nu reuşise să-i ia vreun interviu. Nu se ştiau despre el decât trei lucruri: că era american, că era creştin şi că era bărbat. Oamenii din Turcia au citit cartea având în minte aceste informaţii.

Anii au trecut. Într-o zi s-a anunţat public că autorul Fetelor era de fapt o tânără turcoaică musulmană. Numele ei era Nihal Yeginobah.

Când a fost întrebată dacă alesese să-şi ascundă identitatea, răspunsul ei a fost uluitor:

„Eu însămi eram foarte tânără când am scris Fetele. Romanul avea o doză considerabilă de erotism care era considerată nepotrivită pentru o femeie tânără ca mine. Aşa că mi-am ales un pseudonim masculin. La vremea respectivă exista mai mult interes pentru romanele traduse. De aceea am hotărât ca autorul romanului meu să fie american. Editorul meu a pretins că era tradus din engleză”.

Publicarea unei cărţi sub un nume masculin tipic, precum „Vincent Ewing”, sau unul generic, precum „O femeie”, ne oferă o armură de protecţie. Avem nevoie de această protecţie chiar mai mult când scriem despre sexualitate, feminitate şi despre trup. Nu ştiu niciun scriitor care să fie măcinat de nelinişte că-şi supără mama (sau bunica sau strămătuşile sau vecinii sau alte rude îndepărtate) dacă scrie un roman care tratează despre erotism sau sex explicit. Dacă există, trebuie să fie foarte puţini. Să-şi facă griji dacă au voie să spună povestea – fie ea personală sau familială – este însă ceva specific scriitoarelor din toată lumea. Asta e presiunea nemărturisită despre care scrie Margaret Atwood în eseul fascinant despre strămătuşile ei. „Presiunea este resimţită cel mai puternic, de către femei, din partea familiei, cu atât mai mult când familia este un grup strâns unit”, spune ea. Din Turcia şi până în Canada, de la societatea industrială la cea postindustrială, femeile care se dedică scrisului transgresează câteva limite nevăzute ale căsătoriei, familiei, clasei şi societăţii. Fiecare transgresare poate fi încă un motiv de a-ţi schimba numele şi de a-ţi ascunde sexul.

Nu degeaba o altă scriitoare faimoasă, poate cea mai mare romancieră a perioadei victoriene, a ales un pseudonim masculin – hotărâta, sclipitoarea, perseverenta Mary Ann Evans, mai cunoscută ca George Eliot. În primul deceniu al secolului XIX, Marea Britanie îşi avea cota ei de scriitoare – însă cele mai multe dintre ele scriau despre idile, iubiri şi suferinţe din iubire: subiecte considerate potrivite pentru femei. Pe când George Eliot detesta făţiş asemenea cărţi. Voia să scrie de pe picior de egalitate cu bărbaţii. Voia să scrie „ca un bărbat”, nu „ca o femeie”.

Aversiunea lui George Eliot pentru „literatura feminină” era atât de puternică şi de făţişă, încât în 1856 a semnat un articol intitulat „Silly Novels by Lady Novelists”. Acolo a împărţit literatura scrisă de femei în patru categorii, în funcţie de gradul prostiei, şi le-a numit spumosul, prozaicul, piosul şi pedantul. Îmi place să citesc această lucrare extrem de interesantă nu doar ca să-mi fac o idee despre tradiţia literară occidentală, ci şi ca să văd cu câtă cruzime îşi poate critica o scriitoare propriul sex.

Eliot ştia cu siguranţă să iasă în evidenţă printre alte femei. Într-o scrisoare adresată lui Herbert Spencer, biologul şi filosoful, sfida cu îndrăzneală societatea convenţională şi se distanţa de membrele propriului sex: „Presupun că nicio femeie n-a aşternut vreodată pe hârtie o astfel de scrisoare – dar nu mi-e ruşine de ea, fiindcă îmi dau seama că în lumina raţiunii şi-a adevăratului rafinament sunt demnă de respectul şi afecţiunea dumitale, orice ar crede bărbaţii neciopliţi ori femeile vulgare despre mine”.

La fel ca Eliot, surorile Brontë au simţit şi ele nevoia de a-şi remodela numele. Alegând pseudonime care le păstrau iniţialele, Charlotte şi-a luat numele de Currer Bell, Anne pe acela de Acton Bell, iar Emily a devenit Ellis Bell. Era mai uşor să scapi de prejudecăţile împotriva femeilor când aveai un nume androgin. Surorile au jucat acest joc ştrengăresc câtă vreme le-a stat în puteri, singura lor provocare fiind cum să-l înşele pe poştaşul satului când le soseau diverse pachete. Dilema a fost rezolvată asigurându-se că toţi cei cu care corespondau trimiteau scrisorile unui anume „Currer Bell, prin amabilitatea domnişoarei Brontë”.

Altă scriitoare care şi-a ales un pseudonim masculin a fost legendara George Sand, deşi uneori ai senzaţia că s-ar putea să fi vrut pur şi simplu să scape de bagajul numelui ei lung: Amantine-Aurore-Lucile Dupin, baroneasă Dudevant.

George Sand s-a căsătorit cu baronul M. Casimir Dudevant în 1822. Au avut doi copii. Dar curând cuplul s-a despărţit. Sand şi-a salutat starea de independenţă ca pe o eliberare de legăturile sociale. Faptul că era divorţată, singură şi bogată i-a oferit şansa de-a fi mai îndrăzneaţă decât alte femei şi de-a face paşi la care ele nici n-ar fi putut visa.

Sand a început să poarte haine bărbăteşti – un subiect asupra căruia clevetitorii s-au aruncat cu bucurie. Ca aristocrată, era de datoria ei să se îmbrace la patru ace, acordând o importanţă deosebită veşmintelor, exprimării şi manierelor, însă a făcut exact pe dos, alegându-şi haine bărbăteşti comode şi trainice. Predilecţia ei pentru fumatul din pipă a şocat şi mai mult. Într-o epocă în care femeile trebuiau să fie nişte doamne plăcute, sociabile şi nimic mai mult, ea umbla în haine bărbăteşti, cu pipa în gură şi cu mintea plină de idei radicale. Ca un copac înalt care atrage fulgerul, atrăgea atenţia şi mânia. Până la urmă titlul de aristocrată i-a fost retras. Dar nimeni nu i-a putut lua numele pe care şi-l dăduse singură. A fost şi este încă George Sand.

Aşa cum a spus odată Ivan Turgheniev, era „o femeie bună la suflet şi un bărbat curajos!”.

Jane Austen s-a îndrăgostit o singură dată. Era un critic aspru al femeilor care se măritau pentru avere, rang sau siguranţă, crezând cu tărie că nu te puteai căsători decât din dragoste. Însă, cu toate că iubea şi era iubită, din pricina diferenţelor de clasă socială, nu i s-a permis să se căsătorească. Îl chema Tom Lefroy – un tânăr care nu avea niciun titlu nobiliar, dar care urma să ajungă într-o zi judecătorul suprem al Irlandei. Într-o scrisoare datată ianuarie 1796 şi adresată surorii ei Cassandra, Austen mărturisea că Tom era iubirea vieţii ei. Dar adăuga îndată: „Când vei primi scrisoarea asta, totul se va fi sfârşit. Îmi dau lacrimile numai la gândul ăsta trist”. Cu inima frântă, s-a retras în colţul ei, în scrisul ei.

„Cred că mă pot lăuda că sunt, cu toată vanitatea posibilă, cea mai incultă şi mai necunoscătoare femeie care a cutezat vreodată să fie scriitoare”, spunea ea. Nu era adevărat, desigur, iar ea o ştia prea bine. Austen era foarte informată în legătură cu o mulţime de subiecte, fiind admirabil educată de tatăl ei – care era preot –, fraţii şi mătuşa ei şi apoi prin neîntreruptele ei lecturi. Avea o limbă ascuţită şi o înclinaţie spre glumă şi sarcasm.

Mulţi ani mai târziu, a fost cerută din nou în căsătorie, de data asta de un bărbat bogat şi respectat. Deşi ţinea la „eleganţa ei solitară”, cum şi-a numit chiar ea odată celibatul, a acceptat cererea. Avea să devină în sfârşit soţie, să întemeieze o familie şi să conducă propria casă. Cu aceste gânduri şi speranţe, s-a dus la culcare devreme. Când s-a trezit în dimineaţa următoare, primul lucru pe care l-a făcut a fost să-i trimită pretendentului ei un bilet în care îşi cerea scuze. Hotărâse să nu se căsătorească.

Mă întreb adesea ce s-a întâmplat în noaptea aceea. Pe ce tărâm fantastic a ajuns Jane Austen în visele ei, de s-a răzgândit? A avut coşmaruri? S-a închipuit frecând scările unei case de hârtie cu o sută de etaje cu o găleată plină cu cerneală, văzând cum se năruie fiecare treaptă în timp ce le spăla sârguincios? Ce-a făcut-o să se hotărască să nu meargă la altar?

Dintre toate scriitoarele americane din generaţiile anterioare, una anume are un loc special în inima mea: Carson McCullers. Poate pentru că i-am citit opera într-o perioadă când descopeream lumea şi pe mine însămi. Cuvintele ei au avut un efect zguduitor asupra mea. Eram în ultimul an de liceu când am citit Inima-i un vânător singuratic, atrasă mai degrabă de titlul cărţii decât de numele autoarei. Cu un an înainte fusesem vedeta şcolii, chiar dacă numai pentru câteva săptămâni, fiindcă sosisem de curând la Ankara din Madrid, unde mi-am petrecut anii adolescenţei. Puştii din noua mea clasă fuseseră încântaţi să afle că vorbeam spaniola şi că fusesem chiar la o coridă. Dar introvertitei din mine nu-i luase mult să iasă la iveală şi curiozitatea plină de simpatie din ochii colegilor mei de clasă fusese treptat înlocuită de o absolută indiferenţă, apoi de o rezervă critică. Fetele mă socoteau nesociabilă, băieţii – ciudată, profesorii – distantă, iar eu nu aveam încredere decât în cărţi. Atunci am făcut cunoştinţă cu Carson McCullers.

Eram o fată din Turcia care nu pusese niciodată piciorul în Lumea Nouă, şi totuşi poveştile oamenilor singuratici din Sudul Americii mă mişcau adânc. Dar era mai mult de-atât. După douăzeci de pagini, muream de curiozitate s-o întâlnesc pe femeia care putea scrie astfel.

Se numea Lula Carson Smith. Scurtându-si numele în Carson, nu încerca numai să se facă remarcată, ci se plasa totodată pe un teren ambiguu, fiindcă cititorilor le era greu să-i ghicească sexul. Era o persoană care nu socializa prea uşor cu semenii ei, iar uneori putea fi chiar destul de neprietenoasă. În loc să se îmbrace cu ciorapi, pantofi cu tocuri înalte şi fuste subţiri, cum era moda în anii ’30, prefera să umble în şosete lungi şi tenişi, încântată să-şi uimească colegii de clasă. În ciuda nepăsării faţă de canoanele de frumuseţe prestabilite, mi se pare interesant că, atunci când şi-a întâlnit iubirea vieţii, Reeves McCullers, primul lucru care a impresionat-o la el a fost înfăţişarea. „Am simţit şocul, şocul frumuseţii pure, când l-am văzut întâia oară.” Deşi relaţia lor a fost plină de îndoieli şi greutăţi – au divorţat la un moment dat şi apoi s-au recăsătorit –, au rămas nedespărţiţi vreme de aproape douăzeci de ani – până la moartea lui.

Aşa se face că istoria literară a lumii e plină de femei care şi-au schimbat hotărârile, destinele şi, da, numele.

În dimineaţa următoare i-am telefonat editorului.

— Bună, Elif… îmi pare bine să te-aud, a spus repede, însă apoi s-a oprit. Sau ţi-ai schimbat deja numele? Ar trebui să-ţi spun altcumva?

— De fapt, tocmai de asta am sunat, am răspuns.

Mi-am găsit numele. Şi vreau să-l folosiţi pe cel nou când îmi publicaţi povestirea.

— OK, a zis el, din nou foarte tare şi rar – îmi dădusem deja seama că aşa vorbea când nu ştia încotro se îndreaptă conversaţia. Cum e să te lepezi de vechiul tău nume?

— E foarte uşor, am spus. Mai greu e să-ţi găseşti unul nou.

— Mhm… mhm, a mormăit el înţelegător.

— Am cercetat vieţile scriitoarelor, am răsfoit dicţionare, am citit anecdote literare, căutând un nume deosebit. Vreau să spun, nu atât de neobişnuit ca al fiului lui David Bowie, Zowie; sau al fiicei lui Frank Zappa, Moon Unit. Dar poate că e ceva mai uşor când încerci să botezi un nou-născut cu nenumărate vieţi potenţiale şi necunoscute decât să găseşti un nume pentru vechiul tău eu bine cunoscut şi mărginit.

— David Bowie are un fiu pe care îl cheamă Zowie? m-a întrebat.

— Mda, am zis.

— Bine, continuă, te rog.

— Păi, am avut odată un prieten care voia ca toată lumea să-i spună „Un pahar pe jumătate plin”, pretinzând că asta era filosofia lui de viaţă. Se semna aşa chiar şi pe lucrările de control, stârnind reacţii caraghioase printre profesori. Dar apoi a absolvit şi a plecat în armată. Când s-a întors, n-a mai vrut să aibă nimic de-a face cu „Un pahar pe jumătate plin”. Revenise la vechiul lui nume, Kaya – Stânca.

— OK, a zis editorul.

— Mă rog, am hotărât că nu e nevoie să merg atât de departe. De fapt, nu e nevoie să merg nicăieri. Mai bine arunc o privire la ceea ce am acum şi aici, am continuat. În loc să port numele de familie al tatălui meu, am hotărât să-l adopt pe cel mic al mamei ca nume de familie.

— Nu sunt sigur că te înţeleg, a zis el.

— „Zori”, i-am explicat. Shafak e numele mic al mamei mele. De azi înainte am să-l folosesc ca nume de familie.

O lună mai târziu, când a apărut revista, mi-am văzut noul nume tipărit pentru prima oară. Nu mi s-a părut ciudat. Nu mi s-a părut o greşeală. Mi s-a părut exact cum trebuia să fie, ca şi când eu şi numele meu ne-am fi regăsit în sfârşit într-o lume de nenumărate umbre şi ecouri.

Pasagera clandestină

În prima zi din septembrie 2002, avionul companiei Turkish Airlines de pe ruta Istanbul-New York decolează cu mine la bord. E ticsit până la refuz cu studenţi licenţiaţi sau nelicenţiaţi, bărbaţi şi femei de afaceri, profesionişti calificaţi, jurnalişti, profesori universitari, turişti şi un cuplu proaspăt căsătorit aflat în luna de miere… Pe lângă turci şi americani, mai sunt şi indieni, ruşi, bulgari, arabi şi japonezi care au venit cu zboruri de legătură. Asta e prima mea vizită în America. Mă gândesc la Anaїs Nin sosind în Statele Unite în 1914, cu vioara fratelui ei într-o mână şi un jurnal ce rămânea să fie umplut în cealaltă. Tocmai îi zâmbesc fetiţei curioase pe care o văd cu ochii minţii când observ ceva şi mă opresc.

Un bărbat tânăr, deşirat, aflat la două rânduri în faţa mea îmi surâde sfios. Crede că-i zâmbesc lui. N-am cum să-i explic că zâmbetul e pentru Anaїs Nin. Ca să nu mai dau naştere la alte neînţelegeri, mă las să alunec în scaun şi îmi ascund chipul în spatele unei cărţi: In Favor of the Sensitive Man and Other Essays.

La scurt timp după servirea mesei, traversez culoarul ca să merg la toaletă. Cu coada ochiului, mă uit să văd ce mai citesc alţi pasageri, întinzând gâtul în dreapta şi-n stânga, ca să desluşesc titlurile cărţilor pe care le ţin în mâini. Observ nişte occidentali care citesc cărţi despre Turcia şi Istanbul (printre care şi una de-a mea), ceea ce mă intrigă, fiindcă majoritatea turiştilor citesc despre o ţară străină înainte s-o viziteze, dar foarte puţini continuă să citească despre ea după ce au vizitat-o.

Sunt două toalete libere. De cum deschid uşa primeia şi păşesc înăuntru, încremenesc locului. Lângă dozatorul pentru săpun de deasupra chiuvetei stă o femeie cât degetul. Dau să spun „Pardon” şi să plec, însă ea mă strigă.

— Nu, te rog, rămâi… Vreau să vorbesc cu tine.

Mă uit întrebător la străină. Seamănă pe undeva cu membrele Corului Vocilor Discordante. Nu e mai înaltă decât ele, dar probabil că e mai grasă. Are o faţă blândă, rotundă, pistruiată, o bărbie ascuţită, păr de culoarea cafelei turceşti şi ochi atât de albaştri, încât te trag în adâncul lor. Nu e machiată, în afară de nişte contur de ochi şi probabil nişte rimel pe genele lungi, e greu de spus. Pare să aibă vreo treizeci-treizeci şi cinci de ani şi sunt sigură că n-am mai văzut-o niciodată.

— Cine eşti? o întreb.

— Nu mă recunoşti? replică ea uşor ofensată.

O măsor din cap până-n picioare. Poartă o rochie acvamarin până la genunchi, pantofi roşii fără toc, o curea de aceeaşi culoare şi ciorapi de nailon bej. Părul cârlionţat îi e prins în coadă la spate cu un elastic modest. Rotunjimea obrajilor se datorează kilogramelor în plus, însă pare împăcată cu trupul ei. Nu are aerul acela încordat pe care îl radiază Mica Domnişoară Practică, obsedată de numărarea caloriilor.

— Sunt una dintre vocile tale interioare, spune în cele din urmă.

— Zău? Nu te-am mai văzut până acum. Eşti nou-sosită?

— De fapt, sunt alături de tine de pe când erai doar o copilă şi te jucai cu case de păpuşi, răspunde ea.

Nedumerită şi total în ceaţă, o întreb cum o cheamă.

— Mi se spune Mama Budincă de Orez.

Izbucnesc în râs, dar când îi văd privirea încruntată, îmi înghit chicotelile şi îmi iau o faţă serioasă.

— Văd că numele meu ţi se pare amuzant, zice cu răceală.

— Îmi pare rău, n-am vrut să te jignesc.

Când tac ruşinată, zâmbeşte.

— Mă surprinde doar că nu găseşti deloc amuzante numele celorlalte, spune. Nu râzi de Milady Cehoviana Ambiţioasă sau de Domnişoara Cinica Doctă, aşa-i?

Are dreptate, nimic de zis.

— Am primit numele ăsta pentru că se întâmplă să fiu mămoasă şi iubitoare, continuă dând din mâini ca să-şi sublinieze ideea.

— Zău? şoptesc.

— Da, îmi place să atârn clopoţei de vânt din bambus pe verandă, să cresc begonii în ghivece drăguţe, să pun murături vara, să fac marmeladă de grepfrut roz… Ştii tu, să mă ocup de gospodărie. Ştiu cum să scot petele de cerneală din covoare, ce să fac când verşi ulei ce măsline pe cea mai bună fustă, cum să curăţ un ceainic ruginit şi alte trucuri importante. Fac pateuri şi deserturi. Chiar luna asta una dintre reţetele mele a fost prezentată într-o emisiune de gătit şi au numit-o Divina Budincă de Orez a Mamei.

Preţ de aproape un minut nu spun nimic. Sunt sigură că trebuie să fie o greşeală şi mă gândesc cum să-i dau vestea cu blândeţe. O asemenea Degeţică n-are cum să fie sub nicio formă una dintre vocile mele interioare. Eu nu mă pricep nici măcar să sparg ouăle pentru omletă şi n-am răbdare nici cât să fierb apa pentru ceai. Urăsc treburile gospodăriei şi alte obligaţii domestice şi le evit pe cât îmi stă în puteri. Prietenii mei nu trebuie să afle, însă aş putea locui într-o cameră fără să fac curat zile sau săptămâni întregi, iar dacă situaţia scapă de sub control, prefer mai degrabă să schimb toată mobila decât să fiu silită să fac curat. Iar dacă întreaga casă e prea murdară, prefer mai degrabă să mă mut în alta nouă decât să fiu silită să dau cu aspiratorul, s-o frec cu peria şi s-o lustruiesc temeinic. Părerea mea în privinţa asta e cea a unei cliente de hotel comode şi bine îmbrăcate: îmi place să dorm în patul meu ştiind că nu voi fi silită să spăl şi să calc cearşafurile a doua zi.

Mama Budincă de Orez strânge din buze şi se strâmbă de parcă mi-ar putea citi gândurile.

— Nu mă laşi niciodată să vorbesc! M-ai aruncat în magazia personalităţii tale şi apoi ai uitat cu desăvârşire de mine. De atâţia ani tot aştept să mă accepţi şi să mă iubeşti aşa cum sunt.

În clipa aia, un val şi mai mare de ruşine începe să-mi năpădească mintea. Mă simt ca un părinte conservator de modă veche care şi-a renegat fiul pentru că e homosexual şi se preface că nici nu există. Asta am făcut oare cu latura mea maternă?

— Dar celelalte Degeţici? întreb. Ele te cunosc?

— Sigur că da, replică Mama Budincă de Orez. Dar preferă să nu-ţi spună nimic despre mine şi despre tipa cealaltă.

— Ce vrei să spui cu „tipa cealaltă”?

Dar nu-mi ia în seamă întrebarea.

— Ca multe femei tinere, şi eu vreau să mă căsătoresc, să îmbrac o rochie de mireasă, să port un inel cu diamant, să cresc copii şi să bat raioanele cu reduceri din supermarketuri. Dar mi-ai respins toate dorinţele şi le-ai dispreţuit aşa de mult, că nici n-am mai fost în stare să pomenesc de ele. Am fost redusă la tăcere, reprimată, renegată.

Mă gândesc din nou la Anaїs Nin – o femeie hotărâtă care spunea odată: „Viaţa obişnuită nu mă interesează”; care credea că o scriitoare atât de critică nu va putea fi niciodată gospodină. Avea o latură rebelă, un stil de viaţă foarte dezordonat şi mai mult de un amant alături. „Viaţa se îngustează sau se lărgeşte în funcţie de curajul fiecăruia”, spunea ea.

— La ce te gândeşti? mă întreabă Mama Budincă de Orez.

— La Anaїs Nin… murmur, neaşteptându-mă să recunoască numele.

Dar îl recunoaşte.

— Of, iar scriitoarele alea avangardiste ţâfnoase! răbufneşte scuipând cuvintele. Ştii care-i problema cu tine? Citeşti prea mult, asta e.

— Ia stai puţin, ce fel de critică mai e şi asta?

Dar bate câmpii despre efectele îngrozitoare ale cărţilor asupra sufletului meu, lăsându-se tot mai purtată de val.

— Te-ai convins singură că nu poţi să fii o femeie normală. De ce dispreţuieşti tot ce e obişnuit?

Văzând că discuţia capătă accente politice, încerc să mă strecor prin ea cu cea mai mare delicateţe.

— Hmm… Domnişoara Cinica Doctă spune mereu că toate nenorocirile care s-au abătut asupra omenirii sunt din vina oamenilor obişnuiţi. O citează pe sclipitoarea filosoafă evreică Hannah Arendt, care demonstrează că de fapt fascismul a apărut şi s-a dezvoltat nu din cauza oamenilor răi cu scopuri josnice, ci a oamenilor obişnuiţi cu intenţii bune.

— O, Doamne! exclamă ea dând ochii peste cap. Vezi ce-ţi faci singură? Eu vorbesc despre căsătorie, maternitate şi brioşe şi tu îmi răspunzi făcând aluzii la Hitler şi la nazişti.

Încurcată, mă uit la ea cu gura căscată, fără să clipesc măcar.

— Lasă-le pe celelalte Degeţici, continuă ea. Te macină pe dinăuntru de ani de zile. Nu subaprecia frumuseţea obişnuitului şi a plăcerilor simple. Noi două ne putem distra de minune împreună.

— Chiar? Cum?

Zâmbeşte încântată.

— Putem să mergem la piaţă în fiecare weekend şi să cumpărăm dovlecei organici. Putem să aşteptăm în faţa magazinelor în zori, cu termosurile în mâini, să dăm buzna înăuntru în clipa când se deschid uşile şi să înhăţăm produsele la reducere înaintea tuturor. Putem să ne decorăm casa de sus până jos cu lumânări parfumate şi flori în culori asortate. Crede-mă, o să-ţi placă la nebunie. Ai aranjat vreodată masa cu tot tipicul? Ştii cât de plăcut e când familia şi prietenii îţi laudă talentele culinare?

Nu apuc să-i dau un răspuns limpede, că auzim o larmă neaşteptată la uşă. O deschid puţin şi arunc o privire afară.

Spre surprinderea mea, în faţa toaletei s-a făcut coadă, iar prima la rând e Milady Cehoviana Ambiţioasă, în uniforma ei verde închis de general. Lovindu-şi bocancii milităreşti şi foindu-se pe loc, pare să aibă nevoie urgentă la toaletă.

O umbră de spaimă trece peste chipul Mamei Budincă de Orez.

— O, nu! Nu monstrul ăsta de femeie!

— Ce vrei să fac? întreb.

— Te rog, nu le spune că sunt aici. Vrăjitoarele alea o să mă sfâşie!

Are dreptate. Milady Cehoviana Ambiţioasă cu perseverenţa ei, Domnişoara Cinica Doctă cu pesimismul ei, Mica Domnişoară Practică cu intoleranţa ei pentru orice durează mai mult de zece minute ca să-l prepari, toate trei o s-o sfâşie pe Mama Budincă de Orez. Trebuie s-o apăr de surorile ei.

— Nu te teme, eşti în siguranţă cu mine. N-o să suflu un cuvânt.

Zâmbind călduros, îmi apucă mâna şi mi-o strânge uşor. Degetele ei nu sunt bine îngrijite şi cu manichiura făcută ca ale Micii Domnişoare Practice, nici pline de inele ca ale lui Milady Cehoviana Ambiţioasă, nici roase ca ale Domnişoarei Cinica Doctă. Sunt asprite de muncă, trandafirii şi durdulii. Sunt uimită de afecţiunea pe care o simt pentru ea. Dacă ea e latura mea maternă, nu e ciudat să simt că trebuie să mă port cu ea ca o mamă?

— Stai aşa, cum o să ajungi în America? o întreb. Ai viză?

— N-am nevoie de viză, îmi răspunde. Degeţicile ca mine nici măcar nu sunt controlate la aeroport.

Înţeleg de ce – ar fi greu să găseşti vreo urmă de terorism în ea.

— Nu mă îngrijorează lumea exterioară, spune ea. Doar ţine-o pe scorpia aia cât degetul departe de mine şi o să fiu cât se poate de bine.

— OK.

— Te rog, promite-mi că n-o să le mai laşi niciodată să mă calce în picioare.

Pe când chibzuiesc cum să-i evit rugămintea şi cum s-o scot din toaletă fără s-o vadă celelalte Degeţici, avionul traversează o zonă cu turbulenţe. Pilotul anunţă că toţi pasagerii trebuie să se întoarcă la locurile lor şi să-şi pună centurile.

Câteva clipe mau târziu, deschid uşa. Coada s-a împrăştiat şi observ că Milady Cehoviana Ambiţioasă s-a întors deja la locul ei.

— Drumul e liber, îi spun Mamei Budincă de Orez. Poţi să ieşi.

— O să ies, spune cu o voce cam tăioasă. Dar nu mi-ai promis încă nimic.

E unul din acele momente când îmi dau seama că ar trebui să fiu absolut sinceră şi să spun adevărul, însă, din politeţe sau din pură laşitate, nu sunt în stare. În schimb, îi spun ce vrea să audă, deşi în adâncul sufletului ştiu bine că nu-mi pot ţine promisiunea.

— Jur că n-o să le las pe celelalte Degeţici să-ţi închidă gura.

Un zâmbet larg îi înseninează chipul.

— Mersi. Ştiu că pot să am încredere în tine.

— Apropo, cine-i tipa cealaltă despre care vorbeai? mă aud întrebând.

— O s-o întâlneşti la timpul potrivit.

— Dar de ce se ascunde?

— Nu se ascunde. Niciuna dintre noi nu se ascunde. Tu nu ne recunoşti prezenţa. De ani întregi le dai atenţie doar Micii Domnişoare Practice, Domnişoarei Cinica Doctă, lui Milady Cehoviana Ambiţioasă şi Doamnei Derviş.

— Înţeleg, spun, deşi nu sunt prea sigură.

— OK, acum trebuie să plecăm.

— Păi, îmi pare bine de cunoştinţă.

— La fel, spune roşind. Bănuiesc c-o să ne mai vedem.

Zâmbind încă, se strecoară pe uşă. Mai rămân în toaletă câteva clipe, tremurând uşor – neştiind dacă din cauza turbulenţelor sau a confuziei din mintea mea.

Încep să-mi dau seama că nu mă cunosc prea bine. De-a lungul întregii mele vieţi de adultă, am favorizat unele voci interioare în dauna altora. Câte voci pe care îmi rămâne să le cunosc mai sunt?

Mă întorc la locul meu.

Până când avionul aterizează în New York, nu mă pot gândi decât la asta.

Un banchet sărbătoresc

Simone de Beauvoir, chiar şi la mai bine de cincizeci de ani după moarte, rămâne o divă în istoria mişcării feministe. La înmormântarea ei, în 1956, mii de îndoliaţi au auzit fraza de neuitat: „Femei, îi datoraţi totul” – o frază care spune multe despre charisma şi despre moştenirea ei legendară. S-ar putea să nu fiţi de acord cu tot ce-a spus, s-ar putea chiar să nu vă placă personalitatea ei, dar nu puteţi închide ochii la munca şi la moştenirea ei intelectuală.

„Nu ne naştem, ci devenim femei” este una dintre faimoasele ei afirmaţii. De secole, fetele erau învăţate că cele mai importante roluri ale lor în viaţă erau sexualitatea, fertilitatea şi maternitatea. Înarmate cu sarcina măruntă de-a asigura continuitatea rasei umane, femeile tinere erau rareori, dacă nu chiar niciodată, încurajate să studieze şi să-şi dezvolte talentele. În Franţa anilor ’40, maternitatea era aproape o datorie religioasă, incontestabilă şi sacrosanctă. Simone de Beauvoir ştia ce vorbeşte, fiind crescută de o mamă care era totodată o catolică ferventă.

Ducând o luptă înfocată împotriva normelor burgheze, ea a pus minuţios sub semnul întrebării instituţiile căsătoriei şi maternităţii. A susţinut că multe femei tânjeau să se redescopere în copiii lor – o „necesitate psihologică” pe care clar n-o împărtăşea. Ea şi Sartre erau un cuplu devotat, dar în acelaşi timp liber – independenţi, încrezători şi suficienţi pentru celălalt. Viaţa maritală burgheză era o ţesătură de minciuni, înşelăciuni şi jurăminte nerealiste de fidelitate. Hotărâţi să nu repete greşelile părinţilor, au făcut un pact: aveau să-şi spună totul. Amândoi erau deschişi la idea de-a „încerca aventuri întâmplătoare”. Pe deasupra, ea credea că să fii mamă e ceva incompatibil cu viaţa pe care şi-o alesese ca scriitoare şi intelectuală. Avea nevoie de timp, concentrare şi libertate ca să-şi realizeze idealurile.

În Al doilea sex, De Beauvoir reiterează faimosul dicton al lui Hegel după care naşterea copiilor merge adesea mână în mână cu moartea părinţilor. Totuşi, în ciuda convingerilor ei în privinţa căsătoriei şi maternităţii, scrierile lui De Beauvoir poartă adânc urmele unui alt adevăr: acela că, dacă Sartre ar fi vrut să aibă copii, în dorinţa ei de a-i face pe plac, ar fi putut deveni mamă. Pur şi simplu îl adora. Pentru ea, soarele unei noi societăţi răsărea din adâncul ochilor lui. Era singurul bărbat pe care îl respecta mai mult decât îl dorea – bărbatul ale cărui timp, operă şi idei fusese silită să le împartă cu sute de alţi oameni, dintre care unii erau femei mult mai frumoase şi mai ambiţioase decât ea. Şi totuşi ştia cât de specială era în ochii lui. Din ziua în care drumurile li s-au întâlnit, în anul 1929, pe când erau amândoi studenţi la École Normale Supérieure, fusese multe lucruri pentru ea – tovarăş, iubit, tată, fiu, frate, tutore, prieten nedespărţit şi vis imposibil.

N-ar trebui să ne lăsăm păcăliţi de cuvintele de alint pe care i le adresează în scrisori: „omuleţul meu” sau „fiinţa mea mică şi dragă”. Pentru ea era un gigant – un bărbat căruia i se adresa întotdeauna cu „dumneata”. Dacă el ar fi vrut să-şi întemeieze o familie, ea ar fi acceptat probabil, chiar dacă era încredinţată că maternitatea nu era de ea. Deşi rănită de infidelităţile lui Sartre, a continuat să apere pactul pe care îl făcuseră. Simone de Beauvoir era o femeie a analizelor impecabile şi conflictelor neaşteptate.

Dacă societatea largă nu era pregătită să abordeze condiţia de mamă într-o lumină critică, cercurile intelectuale – progresiste şi receptive prin definiţie – erau la fel de nepregătite, ca să nu mai pomenim că erau disproporţionat de masculine. Exista o tăcere vastă în lumea cărţilor când venea vorba de subiecte precum sindromul premenstrual, depresia postnatală sau menopauză. La fel, aproape nimeni nu scria despre acel Triunghi al Bermudelor compus din „soţia ideală-gospodina harnică-mama altruistă” în vârtejul căruia dispăreau talentele creatoare ale atâtor femei. Într-un astfel de mediu, De Beauvoir a avut de înfruntat prejudecăţi şi clişee adânc înrădăcinate. A scris şi a vorbit cu fervoare despre cum femeile sunt „forţate să aleagă” între minte şi trup.

Le critica deopotrivă şi pe femeile care îşi însuşiseră de bunăvoie inegalităţile de gen, socotindu-se inferioare perechii lor masculine. „Până şi cel mai josnic dintre bărbaţi se vede ca pe un semizeu în comparaţie cu o femeie”, remarca ea. Mintea îi era caustică, pana, înţepătoare şi firea, grozav de cârcotaşă. Odată a spus că i se părea foarte normal ca mulţi oameni din clasa de mijloc s-o urască. „Dacă n-ar fi aşa, aş începe să mă îndoiesc de mine însămi.”

Nu numai feministele din Occident au pus sub semnul întrebării sacralitatea romanţată a maternităţii. Şi în Orient au existat polemici aprinse. Mişcarea feministă japoneză a adus în discuţie termenul de bosei – instinctul matern natural. Membrele sale au afirmat că rolurile materne erau mai curând culturale decât naturale şi biologice.

Scriitoarele japoneze au revigorat aceste polemici, punând sub semnul întrebării stereotipurile de gen în cărţile lor. În 1983, Yuko Tsushima a publicat Fiica norocului{17}, care aduce în prim-plan o protagonistă remarcabilă – încăpăţânată, nonconformistă şi divorţată –, sfâşiată între realităţile inimii sale şi idealul de feminitate predicat de societate. Deşi nu se consideră neapărat o scriitoare feministă, Tsushima a explorat critic teme precum genul şi sexualitatea în scrierile ei. Poate că e legată spiritual de altă autoare japoneză a secolului trecut, Toshiko Tamura – una dintre cele dintâi şi cele mai tranşante scriitoare ale ţării –, din ale cărei drepturi de autor, după moartea ei neaşteptată în 1945, s-a instituit un premiu pentru scriitoare. Într-o povestire intitulată „O scriitoare”, Tamura descrie o scenă în care un soţ furios, el însuşi scriitor, îşi ceartă nevasta, care se chinuie să scrie un pasaj. Soţul e de părere că femeile nu sunt bune scriitoare. Sunt indecise şi nesigure, irosind o sută de pagini ca să scrie zece. Cuvintele sale reiterează credinţa că bărbaţii scriu din motive mai serioase şi mai măreţe şi de aceea sunt scriitori dedicaţi, pe când pentru femei scrisul e pur şi simplu un hobby.

Şi în literatura turcă există o femeie la fel de influentă, a cărei voce unică continuă să aibă ecou şi astăzi, la multă vreme după moartea ei. În mediul conflictual din anii ’70, când ţara era divizată între politica de stânga şi cea de dreapta, Sevgi Soysal a pus sub semnul întrebării, într-o proză inteligentă şi curgătoare, precedentele patriarhale ale ambelor tabere.

Era scriitoarea femeilor care oscilează în prag – între judecată şi nebunie, societate şi individ, între a pune masa şi a se retrage, între sacrificiu de sine nemărginit şi egoism neaşteptat… A creat personaje feminine care au şovăit la limita dintre a trăi pentru alţii şi a-şi urma propria inimă. Unul dintre personajele ei fictive de neuitat este Tante Rosa:

Tante Rosa a lăsat în urmă o scrisoare. A lăsat trei copii, unul dintre ei încă sugar, o reţetă de friptură de gâscă şi una de plăcintă cu mere şi instrucţiuni despre cum trebuie curăţată faţa de masă pentru servitoarea pe care o învăţase şi arta de-a aranja rafturile. A lăsat o grădiniţă cu gălbenele, o casă cu scară de lemn, tavane înalte şi pendulă; un soţ care mergea la biserică în fiecare duminică dimineaţă şi se strecura în patul ei în fiecare duminică după-amiază; vecine care aveau pălării mari şi frumoase, copii mucoşi, soţii lor şi fripturile lor de gâscă… Şi-a lăsat în urmă sânul stâng, cel care îi ascundea inima. Şi a plecat.

Personajele feminine ale lui Soysal sunt, din toate punctele de vedere, opusul exact al „femeii ideale” din societatea turcă. Sunt femei care fac greşeli, se împiedică pe drum şi-şi julesc genunchii, şi totuşi reuşesc de fiecare dată să se adune.

Într-un alt roman, Soysal scrie despre o femeie pe nume Oya, care se simte adânc fragmentată de dorinţele şi obligaţiile ei.

„O să merg la mare. Orice ţărm de mare.” Peisajul minunat ce se întinde de-a lungul şoselei de coastă care începe în Alanya şi se arcuieşte în sus către Marea Egee îi trece o clipă prin faţa ochilor. Albastru. Larg. Mare. Stânci. Pădure. Şi cum rămâne cu soţul ei? Cu casa ei? Cu copiii ei? Şi cu celelalte responsabilităţi ale ei? Deocamdată nu există nici albastru, nici libertate, nici pădure. Există doar alte îndatoriri care se furişează tot mai aproape.

În mintea mea, organizez un banchet în rai. O masă lungă, acoperită cu o pânză albă ca zăpada, tacâmuri elegante şi sfeşnice de argint. Un candelabru uriaş din cristal scânteietor atârnă deasupra mijlocului mesei. Pe platouri întinse se lăfăie fripturi de gâscă, orez cu şofran şi deserturi de-ţi lasă gura apă. Simone de Beauvoir şade pe un scaun înalt într-un capăt al mesei. Deşi pare îmbufnată, e de fapt fericită. În dreapta ei stă Toshiko Tamura, cu ochelarii săi eleganţi, mâncând orez prăjit cu beţişoarele, dând atenţie fiecărui bob în parte. În stânga stă Sevgi Soysal, care nu prea are poftă de mâncare, dar e şi ea în toane bune. Fredonând o melodie lentă, ia o sorbitură din paharul cu vin.

O franţuzoaică, o japoneză şi o turcoaică – trei scriitoare hotărâte, trei persoane independente, care au trăit în lumi diferite şi au vorbit aceeaşi limbă – oare stau împreună la masă în rai acum? Îmi place să cred că da.

În căutarea Zeiţei-Mamă

În a doua zi din septembrie, cobor dintr-un autobuz pe laturile căruia scrie cu litere mari şi ţipătoare: PETER PAN. Numele se potriveşte cu dispoziţia mea. Şi eu mă simt ca „un băieţel care nu vrea să crească”, iar locul acesta, cu peisajul nefamiliar şi vremea lui capricioasă, ar putea foarte bine să fie Ţara de Nicăieri. Târăsc după mine un geamantan mare, albastru, cu rotile şi o cutie de transport pentru pisici – doar că înăuntru nu e nicio pisică, ci patru femei în miniatură. Deşi nu s-au plâns deloc în timpul zborului de unsprezece ore de la Istanbul, în ultima oră şi jumătate, în cursa cu autobuzul de la Boston, s-au văicărit şi au vomitat fără oprire.

De îndată ce cobor pe trotuar, liniştea din campus mă izbeşte ca un pumn în faţă. Urechile mele sunt atât de deprinse cu haosul neîntrerupt şi ritmul nebunesc din Istanbul, încât mă tem că aici s-ar putea să surzesc. Zăresc oameni, dar nimeni nu strigă, ţipă sau fluieră. Până şi veveriţele par să meargă pe vârfuri ca să nu facă zgomot. Găsesc liniştea asta tulburătoare.

Dar campusul e încântător. E înverzit şi întins cât vezi cu ochii. Peste tot sunt copaci înalţi şi stufoşi, grăind prin acelaşi mister noduros. Aici se vorbesc zeci de alte limbi – colegiul găzduind peste două mii de studente din aproape şaptezeci de ţări. O studentă din trei e străină, ca mine.

Colegiul acesta impresionant şi cosmopolit este rezultatul viziunii unei femei. În 1837, o profesoară idealistă pe nume Mary Lyon a început să pledeze pentru dreptul studentelor de a primi o educaţie de acelaşi nivel cu a studenţilor. La vremea aceea, când femeile nu aveau încă drept de vot, vederile ei erau extrem de radicale. Dar Mary Lyon a perseverat şi, după o luptă îndelungată şi câteva riposte, a reuşit să strângă fondurile necesare pentru a înfiinţa colegiul. De atunci, mii de studente au absolvit la Mount Holyoke şi probabil că, cu fiecare nouă absolventă, spiritul lui Mary Lyon jubilează.

Mount Holyoke şi Smith College, aflat în apropiere, au fost centrii nervoşi ai mişcării feministe americane din anii ’60-’70. Când am pus piciorul aici, tradiţia era încă foarte vie. Pe lângă feministe, post-feministe şi feministe moderate (cele care apreciază feminismul, dar nu se înnebunesc neapărat după feministe), sunt şi o mulţime de wiccane în căutarea uniunii cu Zeiţa-Mamă şi o grămadă de activiste bisexuale şi lesbiene.

Despre toate astea – veveriţe şi lesbiene – scriu într-o rubrică dintr-o revistă turcească de largă circulaţie cunoscută pentru cititorii ei conservatori. Cum era de aşteptat, reacţiile la articolele mele sunt amestecate. Cititorii mei din Turcia par să fie în general mai surprinşi că nimeni nu prinde veveriţele să le gătească (nu că am avea vreo mâncare specific naţională de veveriţă; nu ştiu de unde le vin ideile astea) decât de priveliştea cuplurilor de lesbiene care se plimbă ţinându-se de mână. Iau asta ca pe un semn de progres.

Un poster îmi atrage atenţia din prima zi – unul care înfăţişează o muncitoare în salopetă albastră, cu o bentiţă albă cu roşu pe cap şi o mânecă suflecată pentru a scoate la iveală un biceps încordat ca al lui Popeye Marinarul. Decorează toate zidurile din campus. „Poţi să reuşeşti, poţi să fii pregătită şi puternică în această lume condusă de bărbaţi” e sloganul general.

În cea de-a doua zi, descopăr clădirea care va deveni locul meu preferat de-a lungul întregii şederi acolo: gigantica bibliotecă gotică atât de bătătoare la ochi. E dragoste la prima vedere. De la cărţi scrise de mână la literatură modernă, filosofie politică şi botanică, hălăduiesc pe culoare atingând cărţile, mirosindu-le.

Dar nimeni nu apreciază mai mult biblioteca decât Domnişoara Cinica Doctă. În clipa în care zăreşte clădirea, care din depărtare seamănă cu castelul lui Rapunzel, ţopăie de bucurie şi ţipă atât de tare, că-şi forţează corzile vocale.

Toamna trece şi frunzele se desprind din copaci, zugrăvind întregul campus în nuanţe de ambră, ruginiu şi cafeniu. Dimineţile, Mica Domnişoară Practică şi cu mine ieşim să facem jogging. Într-o zi, la întoarcere, ne oprim la bibliotecă.

O găsim pe Domnişoara Cinica Doctă stând pe un raft, aplecată asupra unei cărţi deschise. Folosind un creion ascuţit pe post de prăjină, sare de pe un teanc de cărţi pe altul. Are şi o scară de sfoară ca să se caţăre până la rafturile de sus. La fiecare mişcare, cerceii cu semnul păcii şi brăţările de la mâini îi zdrăngănesc. Tricoul negru pe care îl poartă peste blugi are scris pe el mesajul: ANTI-RĂZBOI / ANTI-RASISM / ANTI-URĂ.

— Bună, surioară, îmi spune şi se încruntă uşor la Mica Domnişoară Practică.

De când am venit în America, conflictele dintre Degeţici au ieşit din nou la suprafaţă, coaliţia lor temporară dizolvându-se rapid.

— Ce citeşti? o întreb.

— Sens et non-sens de la révolte, îmi răspunde.

Mica Domnişoară Practică aruncă o privire nedumerită peste umărul meu.

— Altă poveste cu pescari?

— O carte a criticului francez Julia Kristeva, care se întâmplă să fie una dintre gânditoarele de primă importanţă ale epocii noastre, spune Domnişoara Cinica Doctă.

— O tipă deşteaptă, ha? întreabă Mica Domnişoară Practică.

— Vede complexul lui Oedip ca pe o cheie în înţelegerea femeilor, continuă Domnişoara Cinica Doctă pe un ton nu atât deranjat, cât arogant. O fată îşi adoră mama, copiind-o în tot ce face. Dar apoi descoperă că nu are penis şi se simte amputată şi incompletă, ca un eunuc. Ca să compenseze această lipsă, se ataşează de tată. Mama care a fost iubită şi admirată este acum dată la o parte, văzută ca o rivală. Sunt fete care, începând cu această fază, dezvoltă o ură pentru propriile mame.

Mica Domnişoară Practică şi cu mine o ascultăm fără o vorbă, cu răsuflarea tăiată.

— Scriitoarele sunt afectate de complexul lui Oedip mai mult decât vă închipuiţi. Ştiaţi, de pildă, de ce a devenit Sevgi Soysal romancieră? A început să scrie la vârsta de opt ani pentru că era geloasă pe afecţiunea tatălui pentru mama ei. O vedea pe mama ei ca pe-o rivală şi voia să intre în graţiile tatălui prin scris şi imaginaţie.

— Chiar aşa? spun.

— O, da, scrie despre asta în memoriile ei, mă asigură Domnişoara Cinica Doctă cu atitudinea ei atotştiutoare. Fiecare copil îşi doreşte să se întoarcă în pântecele mamei. O dorinţă imposibilă, desigur. Acea „uniune totală” a dispărut de mult, destrămată pentru totdeauna, însă copilul nu se poate abţine să tânjească după ea. „Ordinea simbolică” reprezentată de tată stă în aşteptarea individului care nu se poate întoarce în pântecele mamei.

— Adică? spune Mica Domnişoară Practică.

Domnişoara Cinica Doctă se lansează din nou.

— Pentru a supravieţui în această ordine, ne reprimăm imaginaţia, ne temperăm dorinţele şi învăţăm să fim „normalizaţi”. Totuşi, oricât ne-am strădui, imaginaţia noastră nu poate fi înăbuşită. Iese la iveală în cele mai nepotrivite locuri şi în cele mai neobişnuite momente. Semiotica mamei se ridică împotriva ordinii simbolice a tatălui.

— Ce chestii derutante! exclamă Mica Domnişoară Practică. Ce rost are să complici viaţa în aşa hal? Gânditorii ăştia francezi nu sunt deloc practici. Nu-i de mirare că filmele franţuzeşti sunt atât de deprimante.

Domnişoara Cinica Doctă se uită condescendent la cealaltă Degeţică cu un aer, dar nu spune nimic. Se întoarce în schimb spre mine.

— Kristeva vorbeşte despre trei căi prin care o copilă îşi poate crea identitatea. Prima, să se identifice cu tatăl şi cu simbolicul. A doua, să se identifice cu mama şi semiotica. A treia, să găsească un echilibru instabil între cele două.

Mă prefac că o ascult, dar Domnişoara Cinica Doctă nu se lasă păcălită:

— Te-ai prins? Dacă alegi cea de-a treia cale, ai putea să foloseşti ordinea simbolică a tatălui şi semiotica mamei în scrierile tale.

— Hmm… Mai e vreo scriitoare care a făcut aşa ceva? întreb.

— Da, surioară. Uită-te mai atent la Valurile, romanul Virginiei Woolf. L-a scris folosind exact acest echilibru precar.

Nu obiectez. S-ar putea să fie adevărat sau să nu fie. Să scrii literatură e ca şi cum ai pluti pe un fluviu, în voia curenţilor puternici. Când te laşi purtat de curgerea lui, nu te gândeşti: „Hai să mai adaug un strop din ordinea simbolică a tatălui şi un pic din semiotica mamei”. Nu meditezi la astfel de lucruri când scrii un roman. Eşti prea ocupat să te îndrăgosteşti de personajele tale.

Asta nu înţelege Domnişoara Cinica Doctă. Romancierii scriu fără să gândească. Abia pe urmă, când criticii literari şi oamenii cărţii cântăresc fiecare frază a scriitorilor, sunt aplicate teoriile. Iar apoi, citind toate aceste teorii, oamenii capătă impresia că romancierii şi-au creat intenţionat poveştile astfel – ceea ce nu-i deloc adevărat.

— E ceva ce nu pricep, spune Mica Domnişoară Practică.

— Oare de ce nu mă surprinde? o ia în batjocură Domnişoara Cinica Doctă.

— Îşi place la nebunie teoria maternităţii. Toate chestiile astea, semiotica, simbolicul, bucolicul… Dar dac-ar fi vorba de practică, sunt sigură că ai eşua lamentabil.

— Ştiinţa mea mă va călăuzi, se apără Domnişoara Cinica Doctă.

— Oho, haide, surioară, n-ai fi în stare nici să schimbi un scutec. N-oi fi ştiind eu nimic despre teoriile tale, însă pot să prind şpilul maternităţii mai iute decât fuge Speedy Gonzalez.

După încruntarea sprâncenelor, se vede că Domnişoara Cinica Doctă nu apreciază deloc remarca. Le las să se certe şi ies din bibliotecă.

Hoinăresc prin campus. Faptul că am scăpat de Degeţicile mele – fie şi pentru scurt timp – îmi înseninează inima şi dispoziţia. Ca un burete, absorb orice detaliu pe care îl zăresc, orice sunet pe care îl aud, orice miros pe care îl adulmec, şi le păstrez pe toate înăuntrul meu. Aşa se întâmplă când eşti străin undeva; colecţionezi detalii de parcă ar fi nişte scoici pe un ţărm.

La cantină, mă aşez la coadă şi mă pomenesc stând în faţa unui cuplu de lesbiene. Una dintre femei e scundă şi are un păr morcoviu, ţepos. Cealaltă e destul de înaltă şi însărcinată în ultimele luni. Înaintăm încet, împingând tăvile centimetru cu centimetru. Când ajungem la vitrina cu deserturi, femeia scundă ciripeşte dintr-odată:

— Ah, te superi dacă luăm noi bucata aia, cum e singura rămasă?

Pe raftul din sticlă de sus, spre care arată femeia, e o singură bucată de prăjitură cu zmeură. Mă trag un pas înapoi.

— Deloc, luaţi-o.

— Mulţumesc, mulţumesc! Lui Shirley îi e o poftă grozavă de zmeură de azi-dimineaţă, spune femeia făcându-mi cu ochiul.

— O, zic. Aştepţi un copil, ce minunat!

— Da, răspunde Shirley mângâindu-se pe burtă. 1,85 m, campion la şah şi tenis pentru amatori, artist profesionist, IQ peste 160, interesat de budism şi filozofia Extremului Orient…

— Cum?

— Tatăl, spune ea. L-am ales dintre mii de alţi donatori de la banca de spermă… O să fie un copil cu totul deosebit.

Planificarea asta meticuloasă în avans are ceva care mă înspăimântă. Probabil nu e deloc surprinzător că femeile caută donatori de spermă atletici, charismatici, bogaţi şi influenţi. Dar cum eu am crescut fără tată, mă întreb ce relevanţă are în fond chestia asta pentru un copil care nu-şi va cunoaşte niciodată tatăl biologic. Pe deasupra, lucrurile care ne lipsesc în viaţă – precum ochii albaştri, trupul musculos sau elocvenţa în conversaţie – ne-ar putea ajuta să ne dezvoltăm alte calităţi latente. Multe talente se nasc în umbră, din necesitate. Căutarea bebeluşilor perfecţi scapă din vedere rolul uimitor al ciudăţeniilor, coincidenţelor şi absenţelor în dezvoltarea noastră personală.

Seara mă întorc în cameră. Locul unde stau are cam 12 metri pătraţi. E dotat cu un blat de bucătărie minuscul şi un duş atât de strâmt, că nu te poţi spăla decât pe jumătate, în reprize.

Înaintea mea, aici a stat o pictoriţă indiană – pereţii miros încă a vopsele. Iar înaintea ei, o socioloagă din Zimbabwe. Camera asta a văzut zeci de femei din toate colţurile lumii. Artista indiană a lăsat în urmă pete de vopsea şi un sucitor cu model complicat. Studenta din Zimbabwe a lăsat pe perete o mască fioroasă, ce aruncă o umbră lungă şi subţire de abanos.

Eu ce-i voi lăsa bursierei de anul viitor? „Înaintea mea, aici a stat o scriitoare turcoaică”, o să spună ea. Nu găsesc nimic să-i las în afară de cuvinte. Poate îi las unul dintre cuvintele mele turceşti preferate, care există şi în engleză: kismet{18}.

Mă întind în pat. Singurătatea de care m-am bucurat atât după-amiază îmi întunecă acum dispoziţia. Ce caut aici, aşa de departe de Istanbul, de cei dragi, de locul în care sunt plasate romanele mele, de prietenii mei, de mama mea, de limba mea maternă? Mă arunc în ape necunoscute doar ca să văd dacă sunt în stare să înot?

Şi dacă nu sunt?

Îmi aduc aminte ce-mi spunea mama, că mă pricep prea bine să-mi petrec timpul singură. „De parcă n-ai avea nevoie de nimeni”, mi-a zis ea. „Dar ar trebui. Prea multă independenţă strică. Ar trebui să fii dependentă, măcar puţin de tot.”

Asemenea vorbe, venind din partea cuiva care a refuzat să se recăsătorească chiar şi cu preţul decăderii la statutul de „femeie fără protector masculin” în ochii societăţii, mă surprinsese. Dar acum mă trezesc gândindu-mă la sfatul ei într-o altă lumină.

Femeile de vârsta mea au soţi, copii şi coşuri de picnic. Nu sar în autobuze pe care scrie Peter Pan şi se duc să hoinărească prin Ţara de Nicăieri. Asta ar trebui să faci când ai puţin peste douăzeci de ani, când abia ai ieşit de pe băncile şcolii şi nu ţi-ai început încă „viaţa”. Nu la treizeci şi cinci. Ar fi trebuit să-mi pun ceva ordine şi stabilitate în viaţă până acum. Femeile de vârsta mea au o familie împreună cu care îşi mănâncă omleta dimineaţa şi ritualuri sociale pe care adoră să le repete. Eu sunt încă trasă încolo şi-ncoace de vânturi, ca un zmeu a cărui sfoară s-a rupt.

Membrele Corului Vocilor Discordante par încântate că se află aici, făcând ce poftesc. Domnişoara Cinica Doctă nu dă semne c-ar vrea să mai iasă vreodată din bibliotecă. Iar dacă are vreo clipă liberă, se duce la un seminar sau la o conferinţă. Mica Domnişoară Practică merge într-una la cursuri de informatică – Powerpoint, Excel, Linux. Ultima oară când am văzut-o, Doamna Derviş medita în acest loc unde natura e atât de fermecătoare. Cât despre Milady Cehoviana Ambiţioasă, stă tot timpul pe internet, scriind, înscriindu-se pentru una sau alta, făcându-şi de lucru.

Fiecare e în lumea ei. Dar unde-i Mama Budincă de Orez?

N-am mai văzut-o din avion. Poate că n-a ajuns în America. Poate că până la urmă n-a reuşit să treacă de controlul paşapoartelor. Sau poate că s-a pierdut pe undeva prin New York… Deodată mi se strânge inima. Oare poate cineva să piardă o latură a ei pe care nici măcar n-a cunoscut-o? Eu pot.

Aţipind, mă gândesc la Mama Budincă de Orez. Îmi doresc s-o fi cunoscut mai bine.

Normală pe dinafară

Courtney Love a spus odată: „Îmi place să mă port normal şi sănătos în cea mai mare parte a vieţii mele de zi cu zi – chiar dacă mintea mi-e chinuită de vizuini macabre de violenţă, teroare, sex şi moarte”. Totul e normal, atâta vreme cât părem aşa pe dinafară. Dar ce e într-adevăr normal? Şi ce femeie anume e normală? Care însuşiri feminine sunt naturale? Şi care sunt culturale? Sunt oare fetele predestinate genetic să fie mămoase, grijulii şi emotive sau familiile şi societăţile în care trăiesc le modelează după acest tipar? Sau, dacă nu, sunt însuşirile naturale şi cele culturale atât de strâns întreţesute, încât e imposibil să-ţi dai seama ce trăsături modelează pe cine?

Adjectivele au întotdeauna perechi. Pentru frumos, există undeva un urât. Poate că, pregătindu-se pentru Marele Potop, adjectivele, ca şi animalele, au urcat pe Arca lui Noe câte două. De aceea gândim prin prisma dualismului. Dacă există o definiţie consacrată a ceea ce constituie „feminitatea ideală”, asta se datorează unei definiţii similare adânc înrădăcinate a „masculinităţii ideale”. Ambele definiţii şi aşteptările care decurg din ele pot fi la fel de chinuitoare pentru femeile reale şi pentru bărbaţii reali.

Am crescut văzând două tipuri diferite de feminitate. Pe de o parte a fost mama mea – o turcoaică laică, bine educată, modernă, occidentalizată. Mereu raţională. Mereu la obiect. Pe de altă parte a fost bunica mea maternă, care a avut şi ea grijă de mine şi care era mai puţin educată, mai religioasă şi categoric mai puţin raţională. Era o femeie care citea în zaţ de cafea ca să vadă viitorul şi turna plumb topit în forme misterioase ca să alunge deochiul. Mulţi oameni veneau s-o vadă, oameni cu acnee severă pe faţă sau negi pe mâini. Bunica rostea câteva cuvinte în arabă, după care lua un măr roşu şi înfigea în el atâţia spini de trandafiri câţi negi voia să scoată. Apoi trasa câte un cerc în jurul fiecărui spin cu cerneală neagră.

Unele dintre cele mai vii amintiri din copilăria mea sunt despre mere roşii, spini de trandafiri şi cercuri negre. Adevărul e că, dintre toţi oamenii care veneau la bunica să-şi rezolve problemele dermatologice, n-am văzut niciunul care să plece nefericit sau nevindecat. Am întrebat-o cum reuşea. Prin puterea rugăciunii? Mi-a răspuns în schimb: „Da, rugăciunea e de folos, dar fii atentă şi la puterea cercurilor”. De la ea am învăţat, printre altele, o lecţie crucială: dacă vrei să distrugi ceva, fie că e vorba de o pată, de acnee sau de sufletul unui om, tot ce trebuie să faci e să-l împrejmuieşti cu ziduri.

O să se usuce.

Sunt multe astfel de lecţii „iraţionale” din viaţa mea pe care le preţuiesc astăzi. Unui om care gândeşte după o logică strictă s-ar putea să i se pară absolut prosteşti, chiar nebuneşti. Societatea şi cultura ne învaţă ce anume e normal şi acceptabil. Leacurile bunicii mele erau „obişnuite” pentru mulţi oameni dintr-un cartier burghez al Ankarei de la începutul anilor ’70, deşi cuiva din Viena i s-ar fi părut grozav de bizare. Dar oamenii au de asemenea percepţii diferite asupra normalului şi anormalului. Mama n-a crezut niciodată în superstiţiile pe care bunica punea atâta preţ. „Cafeaua se bea, nu se citeşte”, spunea ea. Cât despre mine, credeam cu tărie că există un strop de magie în viaţă şi în dragoste şi că cineva care arată ca un prinţ chipeş la prima vedere se poate preschimba foarte uşor într-o broască slută.

După cum ştie orice romancier, când elaborăm o poveste nu vrem să fim constrânşi de limitele logicii. Chiar dimpotrivă, putem să ne aruncăm cu capul înainte în lacul fără fund al iraţionalităţii. Putem să scriem despre superstiţii, magie şi zâne. E loc pentru toate în literatură. Asta în ciuda faptului că în viaţa de zi cu zi ne conformăm unui set de reguli diferit, mişcându-ne într-o lume solidă şi raţională.

Vreme de multe secole, pe tot întinsul globului, fetele şi femeile au trebuit să se conformeze unui set de însuşiri, în timp ce bărbaţii şi băieţii corespundeau altuia. Dacă şi când trăsăturile unui individ includeau elemente aparţinând ambelor seturi, viaţa devenea mult mai complicată. Chiar şi astăzi, o femeie considerată prea „masculină” se poate confrunta cu un val de reacţii, la fel şi un bărbat socotit prea „efeminat”. Cu cât societatea e mai convenţională, cu atât e mai mică probabilitatea de-a se intersecta cele două seturi – cel puţin la exterior. Dar abordarea exclusivistă a relaţiilor de gen nu e în niciun caz specifică societăţilor tradiţionale.

Deşi se schimbă necontenit, aceasta este în esenţă universală. De la vechile mituri la romanele grafice moderne, de la folclor la reclame, această gândire dualistă a pătruns în multe sfere ale vieţii noastre.

Bărbat

Femeie

Masculin

Feminină

Îndrăzneţ

Modestă

Dominator

Supusă

Cultură

Natură

Zi

Noapte

Raţional

Sensibilă

Minte

Trup

Inteligibil

Emotivă

Vertical

Orizontal

Mobil

Statică

Poligam

Monogamă (sau cu mai mulţi parteneri)

Fapte

Vorbe

Obiectiv

Subiectivă

Logos

Patos

Foarte ciudat e că şi femeile s-au obişnuit să se definească în aceşti termeni. Relaţiile pe care le legăm unele cu altele, discuţiile pe care le purtăm între noi şi felul în care ne creştem fiicele sunt umbrite de dihotomia tiparelor de gen.

În ce măsură este feminitatea mea biologică şi în ce măsură este însuşită prin intermediul societăţii? Ce anume din dorinţa mea de-a deveni mamă este înnăscut şi ce anume este impus? E pură coincidenţă că am început să mă gândesc la copii după ce am împlinit treizeci şi cinci de ani? E din cauză că ceasul meu biologic s-a pornit să ticăie? Sau cronometrul social, care ne constrânge mereu pe noi, femeile, să ne comparăm una cu alta, se precipită tot înainte?

Când totul este atât de încărcat cultural, cum aş putea să ştiu ce e într-adevăr natural şi ce e indus de mediu?

Stând pe muchie

Zelda Sayre Fitzgerald s-a născut pe 24 iulie 1900, în Alabama. Era o fetiţă curajoasă şi zglobie, foarte iubită de mama ei, poate cu riscul de-a fi grozav de răsfăţată. Cât despre tatăl ei rece, care altminteri era un judecător formidabil, din partea lui se bucura de mult mai puţină afecţiune şi atenţie. Copilăria ei a pendulat între aceste două extreme emoţionale. O ilustrare vie a personalităţii ei este mica neplăcere pe care a provocat-o pe când era doar o copilă.

Într-o dimineaţă, poliţiştii de la secţia apropiată au fost informaţi prin telefon că o fetiţă mergea pe acoperişul unei case. Când au ajuns la adresa respectivă, au găsit-o pe micuţa Zelda stând pe acoperiş şi aşteptându-i. După îndelungi discuţii, au reuşit s-o dea jos. Adevărul din spatele poveştii a fost descoperit ceva mai târziu. Zelda însăşi chemase poliţia. Mai întâi telefonase, apoi se urcase pe acoperiş, se târâse chiar până pe margine şi se aşezase, aşteptând să fie salvată. Acesta a rămas, mai mult sau mai puţin, un modus vivendi al întregii sale vieţi. Chiar şi când a ajuns femeie în toată firea, a continuat să meargă până pe muchie şi apoi să privească liniştită panica pe care o stârnise.

Eseurile şi cărţile scrise despre Zelda Fitzgerald se învârt mereu în jurul următoarelor trei puncte:

1. A fost soţia şi marea iubire a lui F. Scott Fitzgerald.

2. A fost ea însăşi o artistă talentată.

3. A făcut o groază de terapie, a suferit de depresie şi s-a sfârşit din viaţă într-un ospiciu.

Zelda şi Scott Fitzgerald s-au întâlnit spre sfârşitul Marelui Război. Fiecare îşi amintea altfel prima lor întâlnire. Ea i s-a părut lui atrăgătoare şi inteligentă, însă l-a deranjat că flirta într-una cu alţi bărbaţi. Prima lui impresie despre ea a fost destul de tulbure.

Pe de altă parte, el i s-a părut ei charismatic şi talentat, cu o minte sclipitoare. Zelda era genul de femeie care trebuia să iubească mai întâi mintea unui bărbat ca să se poată îndrăgosti de el.

S-au căsătorit în aprilie 1920, purtaţi de valurile atracţiei şi pasiunii reciproce. Când a fost întrebat de un jurnalist care era cea mai mare ambiţie a vieţii sale, Scott Fitzgerald a răspuns: să scrie cel mai bun roman care a existat vreodată şi să rămână veşnic îndrăgostit de scumpa lui soţie. Şi totuşi, s-au privit chiar de început ca potenţial rivali. Faptul că amândoi aveau tendinţa să-şi înece în băutură cea mai mică supărare n-a ajutat deloc căsnicia lor. Cu timpul, neînţelegerile dintre ei au devenit tot mai violente şi mai dureroase.

Alcool, ţigări, viaţă de noapte… Nu erau deloc străini de viaţa trăită la maximum. Dar probabil cea mai mare dependenţă a lor a fost dragostea pe care şi-o purtau. Zelda şi Scott s-au adorat, s-au luptat şi s-au distrus unul pe celălalt într-o relaţie ca un montagne-russe. Intuiau slăbiciunile celuilalt şi ştiau să se rănească unul pe altul. O clipă scoteau strigăte războinice, iar în următoarea săreau în maşină şi conduceau cu viteză nebunească pe şosele pline de curbe periculoase. Le plăcea să sfideze destinul. Fiind un cuplu creativ, faimos, îndrăzneţ şi înclinat spre autodistrugere, au devenit centrul atenţiei presei. Aşa cum e de aşteptat, nu tot ce s-a scris despre ei era adevărat. Circulau multe bârfe şi speculaţii şi puţini reporteri aveau timpul sau cheful să separe adevărul de minciună.

În anii următori, Scott Fitzgerald a devenit tot mai faimos, urcând rapid scara de sticlă a panteonului literar. Surprinzător e că personajele despre care scria şi temele pe care le aborda erau adesea inspirate de Zelda. Unele dintre personajele sale vorbeau exact ca ea. Oare Fitzgerald „fura” idei de la soţia lui? Oare şterpelea părţi din ce scria ea? Din când în când, Zelda spunea în batjocură că bucăţi din jurnalele pe care le ţinea acasă sfârşeau în romanele soţului ei – uneori paragrafe întregi. Într-o recenzie la Cei frumoşi şi blestemaţi, pe care a scris-o pentru New York Tribune, a făcut publică următoarea insinuare: „Mi se pare că pe una dintre pagini am recunoscut o bucată dintr-un vechi jurnal care a dispărut misterios la scurt timp după căsătorie şi fragmente de scrisori care, deşi modificate considerabil, îmi sună ciudat de familiar. De fapt, domnul Fitzgerald – parcă aşa îşi scrie numele – pare să creadă că plagiatul începe acasă”{19}.

Probabil că fiecare scriitor e un soi de hoţ de buzunare, furând inspiraţie din viaţa reală. Precum coţofenele care nu rezistă să n-o şteargă cu obiectele strălucitoare, autorii fâlfâie din aripi pe cerul fără margini, căutând subiecte despre care să scrie. Şi când găsesc unul, îl înhaţă. Oricum ai privi lucrurile, chestiunea proporţiei în care „patentul literar” îi aparţine Zeldei sau lui Scott Fitzgerald n-a fost rezolvată pe deplin nici în ziua de azi.

Faima şi recunoaşterea i-au adus prea puţină fericire lui Scott Fitzgerald. Înconjurat de femei care îl admirau, critici care îl lăudau şi reporteri care vedeau în fiecare mişcare a sa un material picant despre care să scrie, a început să bea zdravăn. Când nu se gândea la următorul roman, îşi zăvora mintea de lume; când nu scria, se îmbiba cu alcool, adormind uneori pe unde nimerea. Zelda era cel puţin la fel de nefericită ca el. Nu erau fericiţi împreună, dar nu puteau nici să se despartă şi să meargă fiecare pe drumul lui. Ca două zmeie ale căror sfori se încurcaseră, au continuat să se sucească şi să se răsucească unul în braţele celuilalt.

Prietenia care s-a înfiripat între Scott Fitzgerald şi Ernest Hemingway în această perioadă i-a năucit pe istoricii literari. Cei doi au fost nedespărţiţi o vreme – doi scriitori boemi care beau împreună până cădeau sub masă. Era genul de prietenie pe care Zelda nu o înghiţea. Îl găsea pe Hemingway prea macho, prea plin de sine. Credea că nu e o companie potrivită pentru soţul ei. Cu timpul, prietenia s-a destrămat.

Gelozia Zeldei era legendară. În accese după accese de invidie, îşi ardea hainele, îşi distrugea lucrurile şi chiar mediul înconjurător. Odată, la o petrecere şic aglomerată, şi-a scos bijuteriile pe care le purta şi le-a aruncat în apă clocotită, în încercarea de-a face „supă de bijuterii”. Era adesea orbită de furie. Într-o altă noapte, observând că soţul ei îi acorda o atenţie exagerată faimoasei Isadora Duncan, a făcut o scenă, aruncându-se pe o scară de marmură. Când au cules-o de pe jos, era plină de sânge.

Au avut o fiică pe care amândoi o iubeau mult – Scottie, care s-a născut în 1921 şi a fost dată în grija unei bone. Când era încă pe jumătate anesteziată, Zelda a murmurat: „Sper să fie frumoasă şi nebună – o mică nebună frumoasă”. Aceeaşi frază avea să fie reprodusă în Marele Gatsby, când Daisy vorbeşte despre fiica ei. Ca întotdeauna, viaţa era o sursă de inspiraţie pentru literatură.

După naşterea lui Scottie, Zelda a făcut trei avorturi. Oricât de mult ar fi iubit-o pe fiica ei, nu voia să mai aibă alţi copii, cel puţin nu atât de curând. Fetiţa nici nu le-a schimbat stilul de viaţă, nici nu le-a domolit certurile. În fazele mai târzii ale căsniciei lor, Zelda căuta mereu ceva de făcut care să nu se înscrie în sfera intereselor soţului ei. O vreme a luat lecţii de balet. Soţul ei îi dispreţuia pasiunea pentru balet, considerându-l pierdere de vreme. Până la urmă, baletul n-a fost în stare s-o facă pe Zelda fericită.{20}

Atunci a început să se simtă geloasă – nu pe vreo altă femeie, ci pe pasiunea soţului ei pentru scris. Încerca din ce în ce mai des să-l distragă în ceasurile când lucra la romanele sale. Pentru toată lumea, în afară de ei, era evident că nu mai puteau locui în aceeaşi casă. Scott Fitzgerald voia să-şi ţină soţia acasă. Se temea că, dacă ar ieşi singură, ar flirta sau chiar şi-ar găsi un amant – doar ca să se răzbune pe el, ca să-şi aline durerea din suflet.

Rumi asemuieşte mintea cu o casă de oaspeţi. În fiecare dimineaţă avem un vizitator nou şi neaşteptat, uneori sub chipul bucuriei, alteori sub cel al mâhnirii. Pentru Zelda Fitzgerald, casa de oaspeţi primea tot soiul de musafiri neplăcuţi: Domnişoara Nelinişte, Domnul Atac de Panică, Doamna Ranchiună, Lady Amărăciune…

În cele din urmă, în iunie 1930, după luni de zile în care a trecut printr-o cădere nervoasă, halucinaţii şi o tentativă de sinucidere, a fost diagnosticată cu schizofrenie şi dusă la spital. Şi-a petrecut ultimii optsprezece ani din viaţă sub îngrijire psihiatrică. O scrisoare pe care i-a trimis-o lui Scott la scurt timp după aceea spune multe nu numai despre starea ei psihologică din acea perioadă, ci şi despre stilul ei vioi şi impetuos: „Orice s-ar întâmpla, în adâncul sufletului ştiu bine că e un joc nelegiuit şi murdar: că dragostea e amară şi dragostea e totul, şi că restul e pentru cerşetorii sentimentali de pe faţa pământului…”{21}

Totuşi, şederea la clinică pare să-i fi impulsionat productivitatea. A scris neîntrerupt în perioada asta – jurnale, povestiri, scrisori. Nu numai că a pictat multe tablouri frumoase, dar a scris şi un roman semi-autobiografic, Save Me the Waltz. Cu cea mai mare sinceritate, a scris despre frumoasa sudistă iubitoare de distracţii, inventivă, dar şi muncitoare, care fusese pe vremuri, şi despre transformarea interioară care a venit odată cu căsătoria. A vorbit în amănunt despre cele două laturi contradictorii ale personalităţii sale: una independentă şi lipsită de griji, cealaltă însetată de iubire şi ocrotire.

De cum a terminat romanul, Zelda i l-a trimis editorului lui Scott. Soţul ei nu îl văzuse încă şi, când a aflat, s-a înfuriat rău. La vremea aceea lucra la Blândeţea nopţii. Pornind de la acelaşi material (povestea bolii mintale a Zeldei şi anii pe care îi petrecuseră la Paris şi pe Riviera), cele două cărţi se suprapuneau în mare măsură. S-a iscat o dispută aprinsă, cu repercusiuni conjugale şi artistice, la sfârşitul căreia Zelda a consimţit să-şi revizuiască manuscrisul. Când a apărut, cartea nu a fost bine primită de criticii literari, vânzându-se într-un număr restrâns de exemplare. Descurajată, Zelda n-a mai publicat niciun alt roman.

Soţul ei închiria case lângă diversele clinici în care era internată, ca să poată fi totuşi alături de ea în timp ce scria. Şi-au petrecut anii următori văzându-se doar în zilele de vizită, printre pastile, doctori şi tratamente. El a murit în 1940, în urma unui atac de cord. Opt ani mai târziu, un incendiu a izbucnit într-un spital de boli mintale din Asheville, North Carolina. Printre pacienţii care şi-au pierdut viaţa în incendiu s-a numărat şi Zelda Fitzgerald.

Faulkner spunea odată că necrologul unui scriitor ar trebui să fie simplu: „A scris cărţi şi apoi a murit”. Cum ar trebui să fie cel al unei scriitoare ca Zelda Fitzgerald: A trăit pe muchie de cuţit, a dansat până şi-a frânt inima, a pictat lumea în culori uluitoare, a crescut o fiică, a iubit cu mare pasiune, a scris povestiri şi apoi a murit.

Scott şi Zelda au lăsat în urmă o uriaşă întrebare fără răspuns: Dacă nu s-ar fi epuizat unul pe celălalt, ar fi trăit mai mult şi ar fi creat opere mai valoroase? Nu ştiu. Uneori am senzaţia că lucrurile ar fi stat cu totul altfel dacă şi-ar fi făcut unul altuia viaţa mai uşoară; alteori sunt încredinţată că lejeritatea vieţii de zi cu zi n-ar fi contat deloc. Rezultatul ar fi fost acelaşi.

Zelda Fitzgerald nu a fost o femeie „normală”, care s-a conformat rolurilor de gen convenţionale. Nu i-au plăcut niciodată nici modestia, nici pasivitatea. Dar dacă ar fi fost exact invers dacă ar fi fost în stare să ducă o viaţă mai aşezată şi mai liniştită, ar fi scris oare cărţi mai bune şi mai multe? Ar fi fost mai apreciată astăzi?

Scriind toate astea acum, presimt că lucrurile ar fi stat exact pe dos. Poate că tocmai datorită nesfârşitelor dispute, suişurilor şi coborâşurilor din viaţa lor, îndrăznelii de-a se abate atât de mult de la o căsnicie convenţională, Zelda şi Scott Fitzgerald au reuşit să scrie, să iubească şi să trăiască pe cât de bine le-a stat în puteri.

Copacul-Creier

Centrul de Studii Feministe de la Mount Holyoke e situat într-o clădire mare, cu două etaje, tipică pentru New England, unde ocup o cameră la parter, cu intrare separată. Etajul întâi găzduieşte birourile facultăţii şi alţi bursieri. Pereţii şi tavanele sunt atât de subţiri, încât le aud cu uşurinţă conversaţiile şi mai mult ca sigur că şi ei mă aud ţipând la cele patru Degeţici – ceea ce explică oarecum de ce unii dintre cei de la facultate mă privesc uneori cu îngrijorare.

Camera mea e legată de centru printr-o uşă atât de fragilă, că prima dată când gătesc conopidă în bucătăria mea, întregul departament duhneşte zile în şir. Mirosul trece prin uşa ca de carton şi intră în fiecare crăpătură şi în fiecare ungher. Încerc să gătesc lucruri simple, dar mai puţin mirositoare – întotdeauna cu acelaşi rezultat. Într-un loc unde toată lumea bea ceaiuri de plante organice, antioxidante, comercializate de mici producători, chiar şi aroma cafelei mele turceşti e prea de tot. Aşa că abandonez cu totul bucătăria şi rămân la fructe, sărăţele şi apă.

Seara, când toată lumea iese din clădire, eu rămân. Te cam trec fiorii când rămâi singur într-o casă aşa de mare, în care se face dintr-odată atât de linişte şi de întuneric. Noaptea, când încerc să dorm, mă simt cuprinsă de nelinişte.

Nu şi acum. Astă-noapte, din baia mea cât o coajă de nucă, în lucirea slabă ce pătrunde prin fereastra deschisă, privesc fulgii de nea care cad din cerul întunecat peste campusul din Mount Holyoke. Cu pătura ei de nea, lumea pare o altă planetă, iar eu stau aici, simţindu-mă mai calmă şi mai împăcată decât am fost vreodată în ultimele luni.

Baia s-ar putea să nu fie cel mai potrivit loc din care să admiri un peisaj atât de romantic, însă doar aici, în întreaga clădire, pot fuma o ţigară – fără altcineva prin preajmă şi, mai important decât toate, fără să declanşez alarma de incendiu. Feministele obsedate de sănătate şi fericire s-ar putea să-mi ierte conopida, totuşi nu cred că o să-mi ierte vreodată ţigările Marlboro Lights.

Dar nevoia e mama invenţiei. La scurt timp după ce-am sosit aici, am instalat în baie o mică masă de călcat pe post de birou şi am închis capacul unei cutii de depozitare, făcând-o la fel de confortabilă ca un fotoliu după ce-am aruncat deasupra o pernuţă. Aici îmi scriu articolele şi povestirile. Mă încui înăuntru şi mănânc mere roşii la micul dejun, prânz şi cină, fumând după pofta inimii.

Aşadar, în noaptea asta cu ninsoare sunt din nou aici, uitându-mă pe fereastră în timp ce scriu, când un ţipăt ascuţit mă trezeşte din reverie.

— Ajutor! Ajutor! Un hoţ!

Sting ţigara, ies din baie şi mă uit la ceasul de lângă colţul patului. Arată 3:08. Apuc masca africană de pe perete şi mă năpustesc înainte, fără să mă gândesc ce fac. Nu c-aş avea stofă de eroină. Dacă sunt curajoasă în clipa asta e tocmai pentru că n-am idee ce se petrece. Pentru că n-am timp să mă opresc şi să mă simt înspăimântată.

— E un hoţ pe acoperiş! Ajutor!

Acum recunosc glasul. Cea care ţipă e Domnişoara Cinica Doctă. O găsesc cocoţată în vârful unei vaze, ca un piţigoi fără aripi, ascunzându-se printre crăciuniţe, albă la faţă ca o stafie.

— Ce e? De ce ţipi?

— Tocmai m-am întors de la bibliotecă. Mergeam singură prin întuneric şi am văzut-o! Cineva se plimbă pe acoperiş!

— Poate e una dintre celelalte Degeţici.

— Nu, nu se poate. Toate trei sunt aici, nu vezi?

Arunc o privire peste umăr. E adevărat. Sărind din pat, s-au aliniat toate în spatele meu – Doamna Derviş în cămaşa ei de noapte lungă, Milady Cehoviana Ambiţioasă în pijamalele ei de comando verde închis, Mica Domnişoară Practică în pantalonii ei de trening comozi. Ciulind urechile, ascultăm sunetele ciudate care se aud din altă parte a casei.

— Hei, haideţi să chemăm poliţia, spune Mica Domnişoară Practică.

De cum ne-am mutat aici, şi-a notat numerele de la poliţie, pompieri şi salvare pe o foaie de hârtie şi a lipit-o pe frigider.

— Stai, nu te grăbi. Lasă-mă să mă duc şi să arunc o privire, spune Doamna Derviş.

Însă Milady Cehoviana Ambiţioasă nu e de acord.

— Nici gând, eşti cel mai nepotrivit om din lume pentru aşa ceva.

— De ce? întreabă calm Doamna Derviş.

— Te ştiu eu. Pe oricine ai vedea pe acoperiş, o să spui: „Domnul trebuie să ne fi trimis hoţul ăsta din vreun motiv anume” şi până la urmă o să-l inviţi pe coţcar la cină! Eşti prea bună la suflet pentru treaba asta. Cel mai bine mă duc eu.

Are dreptate, trebuie să recunosc. Milady Cehoviana Ambiţioasă a fost întotdeauna cea mai curajoasă membră a Corului Vocilor Discordante. Dar de când a pus la cale lovitura de stat, vitejia i s-a triplat.

— Bine, atunci du-te tu, spun.

Pe deplin concentrată asupra misiunii sale, înhaţă o furculiţă de plastic pe post de armă şi se pierde în întuneric.

Nici n-a plecat bine Milady Cehoviana Ambiţioasă, că pe acoperiş se iscă o mare zarvă, sfâşiind tăcerea nopţii. Veveriţele care sălăşluiesc în copacii din jurul centrului îşi iţesc capetele din scorburi, încercând să-şi dea seama ce se petrece. Câteva sar jos şi se fac nevăzute.

Auzim vocea lui Milady Cehoviana Ambiţioasă frângându-se pe când ţipă la cineva. Teama perceptibilă din tonul său e înlocuită curând de furie şi aversiune. Oricine ar fi persoana asta, nu pare să se certe cu ea, nu pare să riposteze.

Zece minute mai târziu, Milady Cehoviana Ambiţioasă se întoarce jos şi, spumegând de furie, încearcă să înjunghie o mandarină cu furculiţa ei. Ne uităm toate cum furculiţa se rupe în două.

— Ce e? Ce s-a întâmplat? o întreb.

— Du-te şi vezi singură, spune ea. Apoi se întoarce spre uşă, strigând aproape printre dinţi: Vii sau nu?

Încet, timid, de parcă şi-ar dori să dispară în noaptea adâncă, o femeie cât degetul păşeşte înăuntru. O recunosc imediat. E Mama Budincă de Orez.

— Bună! spun ridicând-o şi aşezând-o în palmă.

— Vă cunoaşteţi? întreabă Milady Cehoviana Ambiţioasă.

— Păi, hmm… Ne-am… î-întâlnit odată, mă bâlbâi.

— A, da? Când, mă rog? întreabă Domnişoara Cinica Doctă încruntându-se. Şi cum se face că noi nu ştim nimic?

Hotărând că cea mai bună apărare e atacul, spun rapid:

— De fapt, eu ar trebui să pun întrebarea asta. De ce nu mi-aţi spus nimic despre Mama Budincă de Orez atâta timp?

Milady Cehoviana Ambiţioasă se gândeşte puţin.

— Ce crezi că s-ar fi întâmplat dacă ţi-am fi spus? La ce bun?

— Am dreptul să ştiu că există în mine o latură maternă, insist.

— Grozav, exact de asta aveam nevoie, spune Domnişoara Cinica Doctă bombănind în barbă. Am traversat un întreg ocean ca să scăpăm de domnişoara asta băgăcioasă. Vai, ne-a găsit şi aici!

Dintr-odată îmi trece prin minte un gând. Oare plecarea mea atât de precipitată din Istanbul are vreo legătură cu asta?

— Stai aşa, aşteaptă o clipă, zic. De-asta m-aţi târât tocmai până în America?

Domnişoara Cinica Doctă şi Milady Cehoviana Ambiţioasă îşi aruncă priviri vinovate.

— E timpul să avem o discuţie sinceră! Să dăm cărţile pe faţă! spune Mica Domnişoară Practică ridicând nonşalant din umeri.

— OK, ar fi mai bine, se învoieşte Milady Cehoviana Ambiţioasă. Se întoarce spre mine cu ochii scânteind de furie. Nu ştiu dacă îţi mai aminteşti, dar cu ceva vreme în urmă erai pe un vaporaş cu aburi şi lângă tine stătea o femeie grasă cu doi băieţi.

Sigur că-mi amintesc. Dau din cap.

— Ei, poate nu ţi-ai dat seama, dar ai fost adânc mişcată de întâlnirea cu femeia aia. Era tânără şi însărcinată cu al treilea copil. Când te-ai uitat la ea, ai regretat ocaziile pierdute. Aproape că ţi-ai dorit să fii ea. Dacă n-aş fi luat imediat măsuri şi nu te-aş fi pus să scrii Manifestul Fetei Singure, Doamne fereşte, te-ai fi lăsat prinsă în plasa visurilor tale de a deveni mamă.

— Deci am scris manifestul din cauza ta?

— Sigur că da, răspunde Milady Cehoviana Ambiţioasă plimbându-se încolo şi-ncoace. Am crezut că asta o să pună capăt întregii poveşti. Dar când a observat că urmăreai curioasă femeile gravide şi mamele tinere cu bebeluşi, Mama Budincă de Orez a hotărât că e timpul să iasă din ascunzătoare şi să se prezinte. Am încercat s-o convingem să renunţe, apoi am recurs la ameninţări. Însă a rămas neclintită. Avea de gând să pericliteze starea de lucruri de dinainte, aşa că am preluat puterea. Te-am forţat să pleci din Istanbul, totuşi se pare că Domnişoara Pacoste ne-a urmărit până aici!

— Dar, dacă e o membră a Corului Vocilor Discordante, ar trebui să aibă şi ea un cuvânt de spus în toate problemele, îndrăznesc să sugerez.

— Nu, mulţumim. Nu putem lăsa să se întâmple aşa ceva, zice Domnişoara Cinica Doctă masându-şi tâmplele de parcă ar fi în pragul unei migrene.

— Nu suntem o democraţie, OK? Am fost întotdeauna o monarhie, iar acum suntem o dictatură militară, zbiară Milady Cehoviana Ambiţioasă. O scânteie îi licăreşte în ochi când se întoarce spre tovarăşa ei. Hai să ţinem o întâlnire de urgenţă.

Ca preşedinte ale comitetului executiv al înaltului Consiliu Militar, Milady Cehoviana Ambiţioasă şi Domnişoara Cinica Doctă se retrag într-un colţ, şuşotind pe un ton aprins. După o veşnicie, se întorc la noi, cu nişte paşi răsunând de hotărâre şi nişte feţe fioroase.

— Urmaţi-ne afară, spune Milady Cehoviana Ambiţioasă.

— Unde naiba mergem la ora asta?

— Mişcă! mă bruftuluieşte ea, apoi le strigă celorlalte: Mişcaţi-vă toate! Fuga marş!

La trei şi jumătate dimineaţa, sub privirile vigilente ale veveriţelor mai curajoase, mărşăluim în şir prin zăpadă. Cu dinţii clănţănind, cu vârfurile degetelor amorţite, trecem pe lângă bibliotecă şi pe lângă cămine.

— Cât de senin pare universul în noaptea asta, murmură Doamna Derviş trăgând adânc aer în piept.

Cum reuşeşte să găsească ceva pozitiv de spus chiar şi în cele mai stresante împrejurări e un mister pentru mine. O ridic şi o vâr sub pulover ca să nu răcească. Înaintăm în felul ăsta până ajungem sub un copac masiv.

— Ce-i asta? întreb.

Domnişoara Cinica Doctă îmi răspunde:

— Am descoperit copacul ăsta când am pus prima oară piciorul aici. În zilele însorite, e un loc perfect pentru citit. Aş fi preferat să ţi-l arăt la lumina zilei, dar trebuie s-o fac acum. Fii atentă la trunchiul copacului. Cu ce seamănă?

Ciudat, dar un buştean uriaş în formă de balon iese în afară din trunchiul gros al copacului. Arată ca o gigantică prună uscată sau ca o enormă nucă zbârcită cu circumvoluţii. Sau…

Domnişoara Cinica Doctă îmi aruncă o privire piezişă.

— Spune-mi, cu ce seamănă masa asta din depărtare?

— Păi, nu ştiu… Aproape că aduce cu… un creier… mă bâlbâi.

— Bingo! E un Copac-Creier, spune Domnişoara Cinica Doctă.

— Deci, în noaptea asta ne-am adunat toate sub Copacul-Creier, zice Milady Cehoviana Ambiţioasă lansându-se într-un discurs.

S-a căţărat pe o creangă, ţuguindu-şi buzele ca un dictator care evaluează inteligenţa oamenilor săi înainte de-a le tine o cuvântare.

— E un moment istoric, zbiară ea. A venit vremea să luăm o hotărâre o dată pentru totdeauna, spune îndreptând un deget acuzator spre Mama Budincă de Orez. Vrei să fii ca ea? O gospodină uitată de toată lumea? Sau vrei mai degrabă să-ţi trăieşti viaţa ca un creier arboricol maiestuos?

Nu-mi pot lua ochii de la copac. În bezna catifelată a nopţii, înconjurat de toată zăpada asta, are un aer înfricoşător şi impresionant.

— Te rog, nu le asculta, şopteşte Mama Budincă de Orez agăţându-se de picioarele mele.

Ochii îi înoată în lacrimi. E atât de fragilă. Ştiu atât de puţine despre ea. N-am văzut-o decât de două ori, pe când celelalte sunt alături de mine de ani întregi.

— Putem să facem o echipă grozavă împreună, spune Mama Budincă de Orez.

— Îmi pare rău, zic.

Un vânt puternic bate în rafale întretăiate, învârtejind fulgii de nea. Mă simt ca în peisajul din Doctor Jivago. Nu suntem în Rusia şi nu există nici cea mai mică posibilitate să izbucnească vreo revoluţie bolşevică în campusul ăsta, dar se pregătesc schimbări emoţionale profunde.

În cele din urmă, adunându-mi tot curajul, răspund:

— Dacă trebuie să fac o alegere, atunci aleg cu siguranţă Copacul-Creier.

— Dar mi-ai promis! izbucneşte Mama Budincă de Orez.

— Îmi pare rău, repet evitându-i privirea.

Milady Cehoviana Ambiţioasă sare jos de pe creanga ei şi Domnişoara Cinica Doctă zâmbeşte răutăcios, strigându-i:

— Bate palma!

Tovarăşe de nelegiuiri. Execută nişte figuri atât de complicate, împletindu-şi braţele şi degetele, că le privim toate cu teamă.

Când se termină spectacolul, Doamna Derviş oftează adânc, Mica Domnişoară Practică îşi scoate ochelarii şi îi şterge cu gesturi nervoase, Mama Budincă de Orez plânge pe tăcute.

— Acum trebuie să repeţi după mine, spune Milady Cehoviana Ambiţioasă. Am călătorit în lung şi-n lat…

Mă conformez. În campusul acoperit de zăpadă de la Mount Holyoke, sub Copacul-Creier care îţi taie respiraţia, îmi jur mie însămi:

— Am călătorit în lung şi-n lat şi am hotărât că scrisul e chiar centrul vieţii mele. În cele din urmă am ales între Trup şi Creier. De acum înainte vreau să fiu numai şi numai Creier. De acum înainte Trupul n-o să mai domnească asupra mea. Nu-mi doresc nici feminitate, nici treburi gospodăreşti, nici îndatoriri conjugale, nici instincte materne sau naşteri. Vreau să fiu scriitoare, asta e calea pe care îmi doresc s-o urmez.

Atunci îmi dau seama, printre multe alte lucruri, că acesta e un moment de cotitură în viaţa mea, unul neaşteptat. Virând rapid, nu ştiu ce mă aşteaptă după colţ.

— Fie ca Trupul să se năruie şi Creierul să scânteieze. Cerneala să curgă prin stiloul meu precum oceanele, ca să hrănească romanele ce vor creşte dinlăuntrul lui.

Repet jurământul de trei ori. Când termin, mă simt amorţită pe dinăuntru, ca anesteziată. Poate că e din cauza frigului. Sau poate că gravitatea cuvintelor abia rostite a început să-şi facă efectul.

Un mister numit creier

Nici nu trec două săptămâni, că trupul meu începe să dea semne de schimbare. Mai întâi părul, apoi pielea de pe faţă şi de pe mâini mi se usucă. Slăbesc. Abdomenul mi se aplatizează. Apoi, într-o zi, îmi dau seama că nu mai am menstruaţie. Nu mai sângerez în luna următoare, nici în cea de după ea. La început, nu dau nicio importanţă – de fapt, mă simt chiar uşurată c-am scăpat de femeia din mine. N-ar fi o eliberare să mă descotorosesc de feminitate şi de sexualitate şi să devin o minte umblătoare? Mă simt ca un om de ştiinţă nebun care face experimente cu tot soiul de substanţe necunoscute în laboratorul lui întunecos – doar că eu fac experimente pe mine. Nu că m-aş transforma într-un monstru umanoid verde şi mătăhălos. Dar mă transform într-o romancieră nesociabilă, asexuată şi introvertită, probabil deloc mai puţin înfricoşătoare decât Incredibilul Hulk.

La sfârşitul lunii martie, răsfoiesc revistele din sala de aşteptare a Centrului de Sănătate pentru Femei, aşteptându-l pe ginecologul blând şi deşirat care mi-a făcut tot felul de analize hormonale. În sfârşit, asistenta mă cheamă înăuntru.

— Iată un caz interesant, spune doctorul când intru în cabinet. Te simţi mai bine?

— La fel, răspund.

— Ei, ia să vedem ce avem aici… spune doctorul examinând rezultatele analizelor din spatele ochelarilor. Nivelele de hormoni par în regulă, la fel şi analizele de tiroidă.

— Eşti normală, anunţă asistenta de lângă el de parcă nu prea i-ar veni să creadă.

— Dar atunci de ce nu mai am menstruaţie?

— Date fiind rezultatele analizelor, nu mai rămâne decât un singur răspuns, spune doctorul. Creierul tău i-a transmis trupului comanda s-o stopeze.

— E posibil aşa ceva? întreb cu îndoială.

— O, da, e foarte posibil, răspunde doctorul îngustându-şi ochii de parcă ar încerca să privească în adâncul sufletului meu. Trebuie să discuţi problema cu creierul tău. Aş face-o eu, însă nu-i cunosc limba.

— Ne-ar lua ceva timp să învăţăm turceşte, spune asistenta făcându-i cu ochiul.

Chicotesc amândoi într-o sincronizare perfectă – aşa cum reuşesc numai oamenii care lucrează împreună de mulţi ani. Aştept să înceteze, neştiind ce să spun.

— Aş putea afla cu ce te ocupi?

— Sunt scriitoare.

— A, înţeleg, zice el cu un viu interes. Ce fel de cărţi scrii?

E o întrebare pe care aş prefera s-o evit. Nu prea ştiu cum să-mi clasific cărţile şi nici nu sunt sigură că vreau s-o fac. De fapt, asta se întâmplă să fie o întrebare spinoasă pentru aproape orice scriitor care nu se încadrează în genurile consacrate, precum „roman de dragoste” sau „roman poliţist”. Din fericire, doctorul e mai puţin interesat de răspunsul meu decât de ideea care tocmai i-a venit.

— Gândeşte-te la creierul tău ca la un roman poliţist captivant, plin de suspans, propune el.

— OK, zic.

Apoi coboară glasul, de parcă mi-ar dezvălui un secret îngrozitor.

— Creierul tău ţi-a răpit trupul…

— Chiar?

— Mda. Tot ce trebuie să faci acum e să-i spui să înceteze. Poţi s-o faci, crede-mă.

— Îmi cer scuze, mi se pare c-am pierdut firul. Creierul meu e un roman poliţist sau poliţistul însuşi sau răpitorul?

Se lasă pe spate şi scoate un oftat grozav de adânc. Atunci îmi dau seama că, oricât de drăguţ ar fi ca om, nu se pricepe la metafore. A încercat să lămurească lucrurile cu o figură de stil şi a sfârşit prin a le complica şi mai tare.

Nu mai consult alţi doctori. Nici nu spun nimănui despre diagnosticul ciudat pe care l-am primit. Dar merg regulat la Copacul-Creier, căutând o seninătate stoică pe care nu mi-o poate oferi. Mângâind bătrânele rădăcini viguroase ce răsar din pământ, cercetând frunzele de pe ramurile sale nesfârşite, îmi reînnoiesc jurământul şi-mi privesc zi de zi feminitatea cum piere.

În fiecare dimineaţă merg la bibliotecă împreună cu Domnişoara Cinica Doctă. Acum suntem prietene la cataramă. Totul decurge aşa cum au plănuit ea şi Milady Cehoviana Ambiţioasă. Citesc mereu, studiez mereu. În multe nopţi mă prind zorii aplecată peste cărţi într-o zonă flancată de două colecţii: filosofie politică engleză şi literatură rusă. Când îmi cad pleoapele, trag un pui de somn pe canapeaua de piele maro aşezată între cele două şiruri lungi de rafturi.

În timpul liber mă duc la tot felul de dezbateri, un loc ca ăsta nu duce lipsă de aşa ceva: „Condiţia femeilor în Lumea a Treia”, „Feminismul şi cultura hip-hop”, „Personaje feminine în Walt Disney: Mickey Mouse o oprimă pe Minnie?” şi aşa mai departe. Nu scap niciuna.

Serile, mă aşez la calculator şi scriu însemnări şi observaţii în jurnal până târziu în noapte. Nu mai socializez, nu mă mai duc la petreceri şi evit prânzurile în pungi maro de hârtie, oricât de tare m-ar ispiti. Nu las nimic în afară de scris şi cărţi să pătrundă în viaţa mea.

Mama Budincă de Orez mă priveşte de la distanţă, neputându-şi ascunde jignirea din ochi. De câte ori încerc să intru în vorbă cu ea, întoarce capul şi se uită în gol, la fel de neclintită ca o statuie de marmură. Noaptea o aud uneori plângând în pat.

Într-o zi, un ziar turcesc important îmi ia un interviu despre viaţa mea în America. Vorbesc cu ziaristul la telefon vreo patruzeci de minute. Tocmai când suntem pe cale să încheiem, mă întreabă despre căsătorie şi copii.

Îi mărturisesc că în clipa asta sunt foarte departe de amândouă. E o mare responsabilitate să aduci pe lume copii în zilele noastre, spun. Dar când voi fi destul de bătrână, adică după ce voi scrie multe-multe romane, m-aş putea vedea devenind mamă adoptivă sau crescând copiii altcuiva, dând o mână de ajutor la educaţia lor şi aşa mai departe.

În weekend, când apare interviul, titlul e cât se poate de bătător la ochi: „Abia aştept să devin mamă vitregă!”.

Alături de marea revelaţie se află o fotografie cu mine în Istanbul, în faţa palatului Topkapi. Sunt îmbrăcată în negru din cap până-n picioare, cu părul zburlit ca un cuib de pasăre din cauza vântului puternic, cu o expresie serioasă întipărită pe chip. Când imaginea mea e alăturată cuvintelor, arăt ca un păianjen negru gata să sară pe orice bărbat divorţat cu copii.

Hotărăsc să nu mai dau interviuri o vreme.

Tot cam atunci, de parcă o muză mi-ar fi picat în cap din cer, încep să scriu un nou roman. Se numeşte Sfântul nebuniilor incipiente. Povestea e un amestec de tristeţe învăluită în umor şi umor învăluit în tristeţe. E despre un grup de străini din Statele Unite, care provin din medii culturale foarte diferite şi care se luptă, nu întotdeauna cu succes, cu un necontenit sentiment de înstrăinare. Scriu despre insideri şi outsideri, despre apartenenţă şi non-apartenenţă, despre cum e să te simţi ca un copac răsturnat, cu rădăcinile înfipte în văzduh.

PARTEA A PATRA
Niciodată să nu spui niciodată

Dulce iubire

O femeie de serviciu mexicană, mărunţică şi durdulie, pe care o cheamă Rosario, dă cu aspiratorul în fiecare dimineaţă la şapte prin aripa de nord-vest a bibliotecii, unde lucrez de obicei toată noaptea. Ştiu o boabă de spaniolă, deşi vorbesc stâlcit. Lui Rosario îi place grozav să-mi audă pronunţia caraghioasă şi să-mi corecteze greşelile. Pe deasupra, mă învaţă în fiecare zi cuvinte noi, roşind şi chicotind când le repet, fiindcă unele sunt cam deocheate.

Când adorm pe canapeaua de piele, la doar câţiva paşi de colecţia John Stuart Mill, Rosario e cea care mă trezeşte. Mi-aduce cafea atât de tare şi de neagră, încât inima îmi bate nebuneşte vreo trei minute după ce iau prima gură. Totuşi nu-i spun niciodată să o facă mai slabă. Cred că-mi place de ea.

— De ce munceşti aşa mult? mă întreabă într-o zi, arătând spre laptopul meu şi spre un teanc de cărţi.

— Şi tu munceşti mult, îi răspund arătând spre aspiratorul ei şi spre cârpa de şters praful.

Încuviinţează din cap. Ştie că am dreptate. Apoi îşi scoate lanţul de la gât şi mi-l arată. Pe pandantivul de argint sunt patru inele. Când o întreb ce semnificaţie au, spune zâmbind cu gura până la urechi:

— Fiecare inel e pentru câte un copil.

E mama a patru copii. De-asta munceşte aşa mult. Vrea ca ei să aibă o viaţă mai bună decât a avut ea.

— Dar soţul tău? întreb. Tu marido?

— Marido… pfui! zice ea, de parcă ar vorbi despre praf de puşcă.

Nu reuşesc să mă prind dacă a murit sau a fugit cu alta sau n-a existat niciodată. Fără să ia seama la nedumerirea mea, Rosario zâmbeşte din nou şi mă înghionteşte cu cotul.

— Copiii sunt o binecuvântare, zice.

— Mă bucur pentru tine.

Mă bate pe umăr atât de deschis şi de prietenos, că mai beau două ceşti de cafea cu ea, deşi inima mi-o ia la goană.

— Eşti fată bună, îmi spune.

— Da, pe alocuri, răspund gândindu-mă la Degeţicile mele.

Vorbele mele i se par caraghioase şi râde cu poftă, mai că-şi pierde echilibrul. Când reuşeşte să se calmeze, spune:

— Când termini cartea, nu-i nevoie s-o trimiţi unui editor. Există o cale mai uşoară.

— Chiar? întreb trăgându-mă mai aproape de ea.

— Mhî, spune dând din cap. Trimite-i-o lui Oprah. Dacă îşi pune ştampila pe ea, n-o să mai fii silită să munceşti aşa mult.

— Cărţile se ştampilează în America? întreb.

— Si, claro, mujer!

Dă ochii peste cap ca pentru a adăuga: „Nici nu ştii cât de ţicniţi sunt americanii ăştia”.

Îi mulţumesc pentru sfat. Apoi mă întorc la romanul meu, iar ea se întoarce la treburile sale, cu mersul ei încet, trăgând aspiratorul după ea şi împingând o găleată cu detergenţi şi săpunuri. Dispare pe culoarele cu cărţi cartonate. Pfui!

În vară fac o scurtă vizită la Istanbul. Mă aflu aici ca să recuperez câteva fărâme din vechiul meu apartament, să-mi văd prietenii şi mama, să ţin câteva sesiuni de lectură şi autografe în oraş şi să închei un contract cu editorul meu turc pentru romanul Sfântul nebuniilor incipiente, pe care tocmai l-am terminat. Apoi, peste zece zile mă voi întoarce în State.

Însă viaţa e un copil năzdrăvan, care ni se furişează în spate pe când ne facem planuri, strâmbându-se la noi.

În prima mea seară la Istanbul, prietenii mă invită să bem ceva la Yakup, o tavernă vestită pe care jurnaliştii, pictorii şi scriitorii o frecventează de multă vreme. Ameţită de schimbarea de fus orar şi cam ţâfnoasă, accept totuşi să mă întâlnesc cu ei.

Când intru în local, mă întâmpină zgomotul râsetelor şi sporovăielilor şi un nor gros de fum. Ori există un horn înăuntrul tavernei, ori fiecare petrecăreţ pufăie din cel puţin două havane deodată. E o schimbare de peisaj radicală după viaţa mea sterilă de la Mount Holyoke.

Mă îndrept spre masa prietenilor mei, unde cunosc pe toată lumea în afară de un tânăr cu păr negru cârlionţat şi gropiţe în obraji care stă într-un capăt. Se prezintă drept Eyup. Nu-mi trece prin minte că se întâmplă să fie chiar numele profetului Iov, pe care l-am criticat nu de puţine ori în trecut. Încă o dată în viaţă, îngerii mă arată cu degetele lor albe ca laptele, chicotind între ei. Încă o dată nu reuşesc să prevăd ironia.

Îl privesc toată seara, precaută la început, apoi cu o curiozitate crescândă. Cu cât îl ascult mai mult, cu atât sunt mai convinsă că întruchipează tot ce am exclus şi am izgonit din viaţa mea. Răbdare pură, echilibru pur, raţiune pură, linişte pură, armonie pură. E un pescar înnăscut.

Nici măcar nu cred că-mi place. Pur şi simplu mă îndrăgostesc până peste cap de el într-o clipită. Totuşi sunt hotărâtă să nu las pe nimeni de la masă, mai ales pe el, să-şi dea seama de asta. Ca să-mi ascund sentimentele, trec în cealaltă extremă, provocându-l într-una şi încruntându-mă la fiecare comentariu de-al lui.

Câteva ceasuri mai târziu, cum se întâmplă întotdeauna în Istanbul când un grup de femei şi bărbaţi dau pe gât mai mult de o carafă de vin şi de două ori mai mult raki, oamenii încep să vorbească despre chestiuni amoroase. Cineva propune să cităm pe rând cele mai bune maxime despre iubire pe care le ştim.

Una dintre prietenele mele se oferă să înceapă.

— Asta e din Shakespeare, spune un pic mândră. „Pe toţi iubeşte-i, în puţini te-ncrede.”{22}

Citatul e bine primit. Toată lumea ciocneşte.

— Asta e din Albert Einstein, zice altcineva. „Gravitaţia nu e răspunzătoare când cineva ne cade cu tronc.”

Ciocnim din nou.

Cu ochii scânteind, Eyup intră în joc după câteva runde.

— Asta e din Mark Twain, spune. „Dacă vrei să pescuieşti iubire, pune-ţi drept momeală inima, nu creierul.”

Toţi aplaudă. Eu mă încrunt. Totuşi ciocnesc laolaltă cu ceilalţi.

Zece minute mai târziu, toată lumea de la masă se uită la mine, aşteptând să-mi rostesc citatul. Am băut deja mai mult decât de obicei şi mi se învârte capul. Pun paharul jos cu o siguranţă pe care n-o simt şi ceva mai brutal decât aveam de gând. Apoi zic fluturându-mi degetul prin aer:

— „Ai fost vreodată îndrăgostit? Groaznic, nu-i aşa? Te face să te simţi vulnerabil. Dragostea îţi desface pieptul şi-ţi deschide inima, iar asta înseamnă că cineva poate să pătrundă înăuntrul tău şi să te dea peste cap. Ce prostie!”

O clipă de tăcere uluită. Nimeni nu scoate un cuvânt. Câţiva tuşesc de parcă li s-ar fi înţepenit ceva în gâtlej, alţii se silesc să zâmbească politicos, însă nimeni nu ciocneşte.

— Asta e din Neil Gaiman, spun în chip de explicaţie.

Din nou tăcere.

— Sandman… Pulbere de stele… Cartea cimitirului…, adaug rapid. Neil Gaiman, îl ştiţi doar.

Mă las pe spate în scaun, trag adânc aer în piept şi închei citatul:

— „Îţi forjezi o întreagă armură, pentru ca nimic să nu te poată răni, după care un prost deloc mai breaz decât ceilalţi proşti nimereşte în prostia ta de viaţă… Ce prostie!”

Toţi se uită la mine cu un soi de dispreţ întipărit pe feţe. Le-am stricat distracţia şi le-am schimbat dispoziţia de la o veselie cherchelită la o seriozitate mohorâtă. Putem să ne întoarcem oricând la citate despre iubire optimiste, dar nu va mai fi la fel. Toţi cei de la masă par uşor derutaţi şi supăraţi – în afară de un singur om, care mă priveşte cu un zâmbet nespus de cald şi îmi face cu ochiul de parcă am împărtăşi un secret.

Doamna Ceapă

În vis, mă plimb printr-o grădină întinsă şi bogată. Sunt înconjurată de cele mai felurite flori, plante şi animale, dar ştiu că nu mă aflu aici pentru ele. Merg mai departe, cu un baston în mână, până când ajung la un copac uriaş. Trunchiul îi e făcut din cristal şi ramuri de argint înfrunzite se ivesc din el ca nişte podoabe de Crăciun. Veveriţe ronţăie nuci în fiecare scorbură. Iar una dintre scorburi seamănă cu o gură cavernoasă.

— Eşti atât de frumos, spun plăcut surprinsă. Credeam că e iarnă. Cum de-ai reuşit să-ţi păstrezi toate frunzele?

— Iarna s-a sfârşit deja, îmi răspunde Copacul-Creier. Poţi să mă laşi în pace.

— Dar am făcut un jurământ, îţi aminteşti? Am făgăduit să-mi las trupul să se veştejească şi să ajut creierul să înflorească. Dacă nu-mi ţin jurământul, Dumnezeu o să se supere.

— Ba nu, spune Copacul-Creier. Nu-L cunoşti.

— Dar tu? L-ai văzut? întreb. Cum arată?

Însă copacul nu-mi ia în seamă întrebările, zicând:

— Totul se sfârşeşte. Aşa s-a întâmplat şi cu jurământul tău. Până şi eu o să pier curând.

Parcă drept răspuns la ultimele sale cuvinte, vântul se înteţeşte şi loveşte cu pumni nevăzuţi Copacul-Creier. Abia atunci îmi dau seama că ramurile lui sunt făcute din cea mai subţire sticlă. Sub ochii mei, se sparg în sute de cioburi micuţe.

— Nu doare, nu-ţi fie teamă! ţipă Copacul-Creier ca să acopere zgomotul.

Atentă să nu mă tai în cioburile de sticlă ce acoperă pământul, păşesc peste ele şi plâng, deşi ştiu că nu sunt tristă. Pur şi simplu nu mă pot abţine. În starea asta, mă îndepărtez de Copacul-Creier.

Când mă întorc să-l privesc încă o dată, observ uimită că uriaşul copac s-a micşorat până la dimensiunile unui bonsai.

Asta visez în prima noapte petrecută cu Eyup.

După ce Copacul-Creier mă eliberează de jurământ, trupul meu şi cu mine începem să ne împăcăm din nou. Simt iar o schimbare rapidă înăuntrul meu – de data asta în sens invers. Pielea mi se face mai catifelată, părul mai strălucitor. Acum, că sunt îndrăgostită, hotărăsc să-mi tratez trupul cât de bine mă pricep. Încep să frecventez buticul The Body Shop, cumpărând creme, pudre şi loţiuni pe care nu le-am mai folosit niciodată.

Apoi, într-o după-amiază, tocmai când aranjez produsele pe care le-am cumpărat pe un raft din baia lui Eyup, observ că se mişcă ceva pe-acolo. Simţind că o privesc, se ascunde iute în spatele unei cutii cu cremă de faţă. Uluită, dau cutia la o parte.

N-are decât vreo 15 centimetri şi nu cântăreşte mai mult de 600 de grame, e o Degeţică – deşi nu seamănă cu niciuna dintre celelalte. Părul ei blond ca mierea e desfăcut şi i se revarsă în valuri până la brâu. Şi-a desenat o aluniţă deasupra gurii şi s-a dat cu un ruj roşu atât de ţipător, încât îmi aminteşte de un lampion chinezesc în flăcări. Braţele îi sunt acoperite până la coate de nişte mănuşi negre mulate. Poartă inele de diferite culori pe degetele înmănuşate şi e îndesată într-o rochie de seară stacojie. Sânii stau să i se reverse din decolteul adânc şi piciorul drept îi e dezgolit – până aproape de şold – de şliţul rochiei. Poartă pantofi cu toc cui ascuţiţi şi atât de înalţi, încât mă întreb cum reuşeşte să meargă cu ei.

Fără a mă învrednici măcar cu o privire, scoate un portţigaret. Cu o plictiseală studiată, îndeasă o ţigară în vârf. Apoi, fluturându-şi genele rimelate, se întoarce spre mine.

— Ai un foc, scumpo? întreabă.

Îmi îngheaţă sângele în vine. Cine e femeia asta?

— Nu, nu am, zic, hotărâtă să nu vorbesc prea mult cu ea.

— E în regulă, scumpo, spune. Mersi oricum.

Deschizându-şi poşeta, care arată ca o cutiuţă pentru pastile sidefată, scoate o brichetă şi se apucă să-şi aprindă ţigara. Apoi, ţuguindu-şi buzele, începe să facă rotocoale de fum perfecte şi le trimite unul după altul spre mine.

Cu gura căscată, privesc creatura asta ciudată.

— Nu mă recunoşti, aşa-i? zice cu o voce pe jumătate catifelată, pe jumătate ştrengărească, exact ca Rita Hayworth în Gilda. Mi se pare foarte firesc. Când m-ai recunoscut vreodată?

Se apleacă în faţă, expunându-şi decolteul. Stânjenită, îmi feresc privirea. Femeia asta n-are pic de ruşine?

— Dar, scumpo, nu sunt o străină. Sunt tu. Sunt o membră a Corului Vocilor Discordante. Ţi-ai exprimat dorinţa de-a face pace cu trupul tău şi am luat-o bucuroasă ca pe-o invitaţie. Aşa că, iată-mă.

— Cine eşti, mai exact?

E tot ce-mi trece prin minte.

— Mă cheamă Blue Belle Bovary.

— E un nume aşa de… zic căutând un cuvânt care să n-o jignească.

— Poetic? sugerează ea.

— Păi, mda. E… cum să spun… aliterant, mă bâlbâi.

— Mersi, scumpo, zice făcându-mi cu ochiul. Numele meu e un tribut adus Emmei Bovary, femeia care a făcut tot ce i-a stat în puteri ca să scape de banalitatea şi monotonia vieţii provinciale.

— Corect… însă, după cum poate ştii deja, e şi un personaj destul de problematic. Mă rog, asta dacă consideri că să-ti înşeli soţul, să te încurci în minciuni şi să mori în chinuri cumplite luând arsenic e o problemă.

— Nu te teme, spune ea. Mai bine să trăieşti cu pasiune decât să mori de plictiseală.

Deschide din nou poşeta, scoate o pudrieră şi îşi pudrează cu îndemânare vârful nasului. Apoi îmi aruncă o privire pătrunzătoare.

— Îmi place să mă dau cu parfumuri senzuale şi să port haine de mătase, lenjerie sexy şi cămăşi de noapte din satin. Enchantée, scumpo.

Simt că îmi ia foc faţa.

— Vrei să-ncetezi să-mi mai spui „scumpo”? zic cu glas tremurător. Nu am şi nu se poate să am o voce interioară ca tine. Trebuie să fie o greşeală.

— Of, iar faci chestia asta! Vrei să mă arunci din nou în hăul negru al uitării, spune trăgând din ţigară. Te sperii de moarte, aşa-i?

— De ce să mă sperii? întreb.

— Atunci de ce pozezi tot timpul aşa în fotografii? În toate interviurile pe care le dai, ai un aer prudent şi serios. Cu faţa crispată şi o privire visătoare şi absentă. Poza scriitoarei meditative. Bârr!

— Hei, stai puţin! zic.

Deşi, chiar în timp ce încerc să protestez, îmi amintesc de un studiu profesionist făcut de Erica Jong. Ea susţinea că în zilele noastre unei scriitoare nu îi este prea greu să-şi încheie sau să-şi publice romanele. Adevărata dificultate e să fim luate în serios. Jong credea că atitudinea părtinitoare faţă de scriitoare devine chiar mai vizibilă în recenziile literare. „N-am văzut niciodată o recenzie la cartea vreunei scriitoare, în care sexul ei să nu fie menţionat.” Ştiam că e perfect adevărat. În Turcia, o scriitoare poate să publice câte romane pofteşte, însă ca femeie trebuie să ducă întotdeauna o luptă lungă şi să facă mult mai multe eforturi pentru a fi luată în serios de protipendada literară conservatoare.

— De ce să nu te dai cu rujuri stacojii ca focul, să nu porţi rochii înflorate şi să nu-ţi arăţi nurii? Ţi s-ar prăbuşi cariera literară? Ai fi mai puţin femeie de litere? Te îngrozeşte gândul de-a fi o Femeie-Trup. Spune-mi de ce ţi-e aşa de frică de mine, scumpo?

Rămân fără cuvinte.

— Spre deosebire de tine, mă dau în vânt după tot ce-i trupesc şi senzual. Ador dulcile plăceri dăruite nouă, muritoarelor de rând. La urma urmei, sunt Scorpion. Hedonismul e mottoul vieţii mele. Mă bucur de feminitatea mea, se laudă ea mai departe. Dar din cauza Degeţicilor alea necioplite, am fost cenzurată, redusă la tăcere, suprimată!

Mă inundă un val de panică pură şi încep să transpir.

— Sigur că transpiri, spune ea înclinând capul într-o parte. Fiindcă te îmbraci întotdeauna ca Doamna Ceapă, strat după strat de haine. Dacă ai purta ceva mai lejer şi mai scurt, te-ai simţi mult mai bine.

Să aibă oare dreptate? mă întreb. Poate că m-am transformat într-adevăr în Doamna Ceapă. O femeie care se fereşte să atragă atenţia asupra Trupului ei fiindcă vrea să fie reprezentată de Creierul ei şi care se îmbracă în straturi când iese în lume. Mă ascund mereu în spatele hainelor, folosindu-le ca pe-o armură. Şi de câte ori pozez pentru vreun interviu, am grijă să nu zâmbesc prea mult, ca să nu fiu considerată superficială într-un mediu dominat de bărbaţi. Mă strădui să par al naibii de serioasă şi adesea mai în vârstă decât sunt.

— Acum, romanele alea ale tale… mormăie Blue Belle Bovary, dându-se cu o cremă de mâini cu papaia – ca o odaliscă dintr-un tablou oriental.

— Ce-i cu romanele mele?

— O, nimic, doar că uneori am senzaţia că voi, scriitoarele, nu sunteţi în stare să scrieţi despre sexualitate la fel de liber ca scriitorii. Scenele voastre de sex sunt întotdeauna scurte, aproape inexistente. Ştii cum, în filmele vechi, când un cuplu era pe punctul de-a face dragoste, imaginea camerei aluneca într-o parte? Ei, exact aşa scrieţi voi, scriitoarele, despre sexualitate. Vă alunecă stilourile de pe pagină când daţi peste o scenă de sex!

— Nu-i adevărat, protestez. Sunt o grămadă de scriitoare care scriu din belşug despre erotism şi sexualitate!

— Da, scumpo, însă eu nu vorbesc despre romane de dragoste sau erotice, replică ea. Numai fiindcă am spus că-mi plac satinul şi plăcerea nu înseamnă că sunt o ignorantă. Evident, îmi dau seama că majoritatea scriitoarelor care abordează genurile astea sunt femei. Dar nu asta-i problema. Nu vorbesc despre genul ăla de cărţi.

Ridicându-se în picioare, îşi dă părul la o parte cu o mişcare scurtă din cap.

— Eu vorbesc aici despre literatura înaltă. Fără supărare, scumpo, dar numărul romancierelor care sunt în stare să scrie deschis despre sexualitate e aproape egal cu zero.

— Trebuie să existe o cale, spun, nefiind încă pe deplin convinsă.

— O, există, zice cu un zâmbet diabolic. Romancierele sunt în stare să scrie liber despre sex doar în trei situaţii.

— Care sunt alea?

— Prima e lesbianismul. Dacă scriitoarea e lesbiană şi o recunoaşte deschis, n-are de ce să se teamă, aşa-i? Scriitoarele lesbiene tind să scrie mai bine despre trup decât voi toate la un loc.

În timp ce Blue Belle Bovary îşi continuă monologul, mă trezesc tot mai fascinată de vocea ei catifelată şi de gesturile ei exagerate. E prea târziu să mă mai întreb încotro se îndreaptă discuţia asta. În schimb, o iscodesc:

— Şi de ce crezi că e aşa?

— Probabil fiindcă, de vreme ce sunt deja stigmatizate, pot să vorbească despre subiecte sensibile fără să se teamă de stigmatizare. Asta le face mai interesante şi mai sincere.

Ştiu un bun exemplu în sensul ăsta. Romanul inovator al scriitoarei americane Rita Mae Brown, Ruby fruit Jungle, apărut în anii ’70, a pus sub semnul întrebării abordarea societăţii dominante nu numai în legătură cu sexul şi sexualitatea, ci şi cu lesbianismul. Un alt exemplu este romanul Din vârful degetelor, de Sarah Waters, care îşi numeşte cărţile „hârjoneli lesbo-istorice”.

— A doua situaţie, scumpo, e vârsta. Când eşti o scriitoare în etate în ochii societăţii, eşti liberă să scrii despre sex oricât doreşti. Femeile în vârstă sunt socotite a fi deasupra naturii. Pot vorbi despre sexualitate după pofta inimii, fiindcă aceasta va fi numită înţelepciune.

Îmi vine în minte Alexandra Kollontai – o revoluţionară rusă, teoreticiană a societăţii şi scriitoare. Deşi a scris cu pasiune toată viaţa, criticând valorile morale burgheze, ridicând în slăvi dragostea şi sexualitatea ca forţe pozitive ale vieţii, la bătrâneţe s-a exprimat mult mai liber în privinţa acestor subiecte. Kollontai a pledat pentru emanciparea economică, socială şi sexuală a femeilor – vederi care nu au făcut-o prea populară în rândul elitei conducătoare. Şi-a dezvoltat teoria asupra iubirii neposesive şi sexualităţii în romanul Red Love şi într-un eseu controversat intitulat „Păzea, soseşte Eros cel înaripat”, care a fost aspru criticat de figurile principale ale regimului comunist.

Într-un eseu fermecător de onest şi captivant din The New York Times, Barbara Kingsolver spune că obişnuia să scrie cele mai scurte scene de sex din toate timpurile – de cele mai multe ori sub forma unor puncte de suspensie. Totuşi, după ce-a făcut doi copii şi a ajuns la vârsta de patruzeci de ani, a îndrăznit să scrie un roman „impudic”, eliberându-se.

— Şi a treia situaţie? întreb.

— Sau trebuie să ai mare curaj – să fii gata să devii ţinta bârfelor întregului oraş, să le dai apă la moară clevetitorilor. Trebuie să fii destul de neruşinată ca să nu-ţi pese ce-o să creadă oamenii despre tine când îţi citesc pasajele despre sex.

Mă gândesc la ce-a făcut Erica Jong în Teama de zbor. Odată i-a spus unui ziarist că a acceptat teama ca pe o parte inseparabilă a vieţii, mai ales teama de schimbare. Dar această acceptare n-a făcut-o să dea înapoi: „Am mers mai departe, cu toate bătăile nebuneşti ale inimii, care-mi spuneau: Întoarce-te”.

Blue Belle Bovary se opreşte, în caz că aş avea ceva de adăugat, dar când vede că n-am, continuă cu aceeaşi fervoare.

— Cât despre tine, îmi pare rău să spun că nu te încadrezi în niciuna dintre cele trei situaţii. Serios, scumpo, eşti într-o mare încurcătură. Nu scrii niciodată deschis despre trup. Bineînţeles, eu duc greul de fapt. Întreaga mea existenţă e cenzurată!

S-ar putea să aibă dreptate pe undeva. Totuşi mai e un lucru pe care nu-l recunoaşte. Nu numai eu sau noi, scriitoarele, ne ferim, pentru a ne apăra, să zugrăvim scene de sexualitate explicită în cărţile noastre. Acelaşi lucru e valabil şi pentru femeile din mediul academic, reportere, politiciene şi pentru femeile care se învârt în lumea afacerilor. Suntem puţin desexualizate, puţin defeminizate. Nu ne putem simţi bine în trupurile noastre într-o societate atât de înverşunată împotriva femeilor. Pentru a fi un „creier” în sfera publică, ne controlăm „trupurile”.

Îmi amintesc de Halide Edip Adivar – feministă otomană, activistă politică şi romancieră, o divă a literaturii turce. Deşi credea cu înfocare în egalitatea de gen şi lupta pentru îmbunătăţirea vieţii femeilor, Adivar a reiterat adesea în romanele sale dihotomia femeia bună/ femeia rea, desexualizând-o pe prima. Personajele ei feminine erau inteligente, voluntare şi atât de pudice, încât nu se dezbrăcau nici măcar în faţa soţilor. Rabia – protagonista romanului Fiica măscăriciului – se schimba în cămaşă de noapte în debara şi apoi se băga în pat, unde o aştepta soţul ei.

În societatea musulmană tradiţională, căreia Rabia îi serveşte drept ideal, femeile îşi pot vedea trupurile doar în debarale sau în spatele uşilor închise. Acelaşi impuls se reflectă în scriitura noastră. Mai des decât vrem să recunoaştem, noi, scriitoarele, mai ales cele care provin din medii nonoccidentale, ne simţim stingherite scriind despre sexualitate.

Aş putea să fiu vreodată ca Blue Belle Bovary? Aş putea să mă dau cu rujuri ţipătoare? Aş putea să port fuste foarte scurte şi decolteuri adânci ca ea? Aş putea să-mi dau părul pe spate de parcă aş fi într-o reclamă la şampon? Probabil că nu. Dacă aş face doi paşi, unul dintre tocuri mi s-ar înţepeni sigur într-o crăpătură şi s-ar rupe. N-aş reuşi niciodată.

— Ai încercat vreodată să fii sexy, scumpo? mă întreabă, de parcă mi-ar fi citit gândurile.

E o întrebare provocatoare, dacă stau bine să mă gândesc.

Chiar în aceeaşi seară îl invit pe Eyup să luăm cina la un restaurant elegant cu specialităţi din peşte de pe malul Bosforului. N-am mai fost niciodată acolo, însă mi-a fost recomandat cu căldură de o prietenă care spunea că „e la fel de şic precum Kate Moss”.

Eyup ajunge acolo la şapte şi se apucă să mă aştepte. De fapt, sunt şi eu în restaurant, însă mă ascund în toaletă, încercând să-mi fac curaj să ies.

Cum de am ajuns să mă ascund? După-amiază am fost la coafor, unde m-am vopsit, mi-am făcut manichiura şi mi-am pensat sprâncenele. În primele zece minute a fost distractiv, însă apoi m-am plictisit în asemenea hal, că aş fi putut să fug de-acolo cu prosopul pe cap şi apa cu săpun picurându-mi de pe mâini. Într-un salon de coafură nu prea ai ce citi, numai reviste cu frizuri ce conţin sute de poze, însă nici măcar douăzeci de cuvinte.

Totuşi am reuşit să rezist. Aşa că iată-mă aici, cu părul drăguţ aranjat, cu faţa strălucind de-atâta machiaj şi cu toate că n-am îndrăznit să mă îmbrac cu o rochie stacojie ca a lui Blue Belle Bovary, am izbutit să intru într-o rochie de seară lungă – neagră, desigur – cu un boa din pene.

Treizeci şi cinci de minute mai târziu, mă strecor afară din toaleta pentru doamne, nu pentru că aş fi pregătită, ci pentru că tot mai multe femei intră şi ies pe uşă, toate oprindu-se şi privindu-mă cu o curiozitate pe care nu se obosesc s-o ascundă. Aşa că-mi părăsesc refugiul şi, străduindu-mă să nu calc pe tivul rochiei sau să-mi rup tocurile de zece centimetri, îl rog pe chelner să mă conducă la masa unde Eyup mă aşteaptă răbdător, mâncând între timp trei chifle şi jumătate din unt.

Sub ochii iscoditori ai clienţilor, chelnerul şi cu mine străbatem restaurantul de la un capăt la celălalt, el mergând cu paşi fermi, eu poticnindu-mă în urmă, într-o desincronizare totală, dar cu aceeaşi expresie nefiresc de serioasă întipărită pe chipuri.

Eyup ridică privirea şi mă vede apropiindu-mă. Face ochii mari şi rămâne cu gura căscată, de parcă tocmai ar fi fost martor la o vrăjitorie.

— Te previn, stau cam prost cu încrederea în mine în clipa asta, aşa că te rog să nu spui nimic rău, spun de îndată ce mă aşez.

— Nici n-aveam de gând… răspunde înăbuşindu-şi un zâmbet.

Simt nevoia să mă explic puţin.

— Încerc să-mi rezolv conflictele interioare, înţelegi. Trebuie să îngrop securea războiului şi să semnez un tratat de încetare a ostilităţilor cu trupul meu.

Îşi muşcă buza de jos, dar e în zadar, până la urmă îi scapă un chicotit.

— De asta te-ai îmbrăcat aşa?

Abia atunci îmi trece prin cap să arunc o privire mai atentă la ceilalţi clienţi. Deşi e fără îndoială un restaurant elegant, cochet şi scump, mi-e limpede că sunt prea gătită, cum le e şi celorlalţi. Arăt ca o actriţă aspirantă care s-a rătăcit pe covorul roşu.

— Poate ar trebui să cer un şal sau… murmur, simţind o nevoie disperată de ceva cu care să-mi ascund decolteul şi penele astea idioate. Mă uit la faţa de masă – dar nu-i bună deloc. E mult prea groasă, mult prea albă.

— Nu-ţi face griji, spune Eyup. Doar lasă-te pe spate în scaun. Respiră adânc. Am auzit că untul nu-i rău deloc.

Asta şi fac. Uit de toate luptele mele interioare, cele pe care le ştiu bine şi cele care mă aşteaptă de-acum, şi savurez clipa. E cel mai bun unt pe care l-am gustat vreodată.

Elogiul egoismului

Ayn Rand este una dintre acele scriitoare rare care are cititori împătimiţi pe întregul glob şi a cărei faimă e dintre cele durabile. Pe lângă faptul că a fost romancieră, s-a remarcat deopotrivă ca eseistă, dramaturgă, scenaristă şi filosoafă. Din anii ’40, numeroase schimbări au contribuit la proliferarea filosofiei sale în întreaga lume, recenta criză financiară fiind una dintre ele. Se numără printre cele mai îndrăgite şi cele mai detestate scriitoare din lumea literară.

Născută în 1905, în Sankt Petersburg, într-o familie de evrei ruşi, Alissa Zinovievna Rosenbaum a fost o copilă isteaţă şi înzestrată. Era foarte puţin interesată de lumea prietenelor şi rudelor ei feminine, preferând să citească în loc să se joace cu păpuşile sau să se preocupe de înfăţişarea ei. În 1926, după ce-a absolvit Universitatea din Leningrad, cu o diplomă în istorie, s-a mutat în Statele Unite, cu puţini bani în buzunar şi nevoia stringentă de-a se reinventa. Nu s-a mai întors niciodată în ţara ei şi nu şi-a mai revăzut niciodată familia. De parcă ar fi tăiat un fir de aţă, şi-a dat la o parte trecutul fără nicio ezitare. La scurt timp, şi-a schimbat numele, împrumutându-l pe cel de familie de la maşina de scris pe care o folosea – un Remington Rand. „Ayn Rand” a fost numele pe care şi l-a luat, numele sub care a renăscut în Lumea Nouă.

Rand era o anticomunistă înfocată, însă pe-atunci era înfocată în toate părerile sale. S-a căsătorit cu actorul Charles Francis O’Connor şi a scris multe scenarii cu buget redus pentru Hollywood. Deşi primul ei roman semi-autobiografic, We the Living, atrăsese considerabil atenţia, adevărata afirmare s-a produs în 1943, odată cu apariţia bestsellerului The Fountainhead, pe care i-a luat şapte ani să-l scrie. Capodopera ei a fost însă Atlas Shrugged, poveste de dragoste SF şi roman de idei. Aici a introdus ceea ce a văzut ca pe o nouă filozofie morală – moralitatea egoismului raţional.

Nefiind o mare admiratoare a lui Kant, l-a numit „cel mai rău om din istoria omenirii”. Răspunsul pe care l-a dat celor care au acuzat-o că ar caricaturiza izvoarele filosofiei occidentale a fost chiar mai dur: „Nu l-am caricaturizat pe Kant. Nimeni nu poate. A făcut-o el însuşi”.

Cu timpul, numele ei a devenit sinonim cu individualismul, capitalismul şi raţionalismul. Crezând cu tărie că omul trebuie să-şi aleagă valorile folosindu-şi raţiunea, a apărat drepturile individului împotriva comunităţii şi a statului şi s-a opus oricărui amestec guvernamental (de unde şi popularitatea ei actuală printre cei care se opun salvării băncilor).

„Nimeni nu-şi poate folosi creierul ca să gândească pentru altul”, îi plăcea lui Ayn Rand să spună. „Toate funcţiile trupului şi spiritului sunt individuale. Prin urmare, nu pot fi împărţite sau transferate.” În mod surprinzător, socotea „raţiunea” ca fiind nu numai baza alegerilor noastre individuale, ci şi fundamentul iubirii dintre sexele opuse. Până şi atracţia fizică, în opinia ei, este opera creierului. Iubirea, sexul şi dorinţa ar putea părea egoiste dacă n-ar fi domolite de societate, însă, în ciuda acestui fapt sau poate tocmai datorită lui, ele fac din individ un obiect demn de atracţie şi apreciere. Aşa cum se afirmă în The Fountainhead: „Înainte să spui te iubesc, trebuie să ştii să te exprimi la persoana întâi”.

Părerile ei despre sexualitatea feminină ar putea fi considerate cel puţin problematice. Pe de o parte, a fost una dintre puţinele romanciere în stare să scrie despre dorinţe carnale şi fetişism sexual fără să se cenzureze. Pe de altă parte, tonul ei era uneori vizibil discriminant, iar „femeia frumoasă” din scrierile ei era adesea „blondă, cu ten alb şi picioare lungi” – tipul de femeie în care ea nu se încadra şi nici n-avea cum. În aproape toate scenele de sex din romanele sale există un tipar recurent: Femeia rezistă la început, bărbatul insistă, uneori până la a folosi forţa fizică, şi în cele din urmă femeia cedează.

O fire deloc îngăduitoare, Ayn Rand adora să le scandalizeze pe feministe cu părerile ei despre femei, mai ales cu toate comentariile ei despre cum o femeie ar trebui să-şi admire bărbatul. Ironia e că tiparul ăsta nu se aplica şi căsniciei sale.

Cu trecerea anilor, soţul lui Ayn Rand, Frank O’Connor, a fost din ce în ce mai eclipsat de faima soţiei sale. Nefiind un actor deosebit de talentat sau de îndrăgit de producători, i se întâmpla adesea să nu găsească de lucru. Din momentul în care s-au căsătorit, faptul că ea era mai faimoasă şi avea mai mult succes a fost o povară pentru el. De parcă ar fi făcut haz de necaz, se prezenta adesea ca „Domnul Ayn Rand”.

În 1951, după ce s-au mutat la New York, Ayn Rand a cunoscut un student la psihologie în vârstă de nouăsprezece ani, pe nume Nathaniel Branden. Acesta o aprecia, o admira şi, probabil, se temea de ea. Adoraţia lui era atât de mare, încât a înfiinţat o instituţie care să-i răspândească ideile până în cele mai îndepărtate colţuri ale lumii. Ceea ce a început ca o atracţie intelectuală s-a transformat curând într-una fizică. Era un soi de atracţie magnetică din ce în ce mai puternică între o femeie între două vârste, renumită şi inteligentă şi un bărbat tânăr, ambiţios şi sentimental. Fără să-i ascundă situaţia soţului ei, Rand a construit treptat un triunghi amoros, situându-se chiar în centru. Romanul Atlas Shrugged le este dedicat şi lui Brandon, şi lui O’Connor.

Deşi era un aranjament complicat, care nu-i făcea fericiţi pe niciunul dintre ei, a durat paisprezece ani. Când Ayn Rand a împlinit şaizeci şi unu de ani, Nathaniel a părăsit-o pentru un model tânăr. Faimoasa scriitoare, care percepea chiar şi o relaţie sexuală ca fiind în esenţă un „schimb intelectual”, nu s-a putut împăca nicicum cu faptul că iubitul ei de atâţia ani a ales „trupul” în defavoarea „creierului”.

Nu l-a iertat niciodată. Dar probabil că renunţarea la filosofia ei a rănit-o mai mult decât abandonul fizic. Într-un articol plin de amărăciune din The Objectiuist, a anunţat public că drumurile lor se despărţiseră. Nu s-au mai văzut niciodată.

Ayn Rand a fost una dintre acele scriitoare care au ales de la bun început să nu aibă copii. Aşa cum nu jucau niciun rol în viaţa ei, copiii nu figurau nici în romanele sale.{23} A fost criticată pentru că nu scria despre copii şi că nici măcar nu încerca să-i înţeleagă, însă printre însemnările ei nu există nimic care să dea de bănuit că acorda vreo atenţie acestui lucru. Singurii copii pe care şi i-a dorit vreodată au fost cărţile ei.

Era o scriitoare cu idei sclipitoare şi o femeie plină de contradicţii spectaculoase – aşa cum este şi moştenirea lăsată de ea. Nu e deloc o coincidenţă că, până şi după moartea ei, atât cei care au admirat-o, cât şi cei care au detestat-o au luat poziţie. Deşi a apărat cu înfocare capitalismul, în viaţa personală a preferat să aibă relaţii care frizau totalitarismul. În teorie era de partea libertăţii individuale şi a gândirii critice. Dar în realitate ura pur şi simplu să fie criticată; îndepărta şi trata cu dispreţ pe oricine nu era de acord cu ea. Aştepta supunere şi loialitate de la cercul ei intim. Deşi era o femeie voluntară şi romanele ei erau pline de personaje feminine independente, susţinea că femeia trebuie să i se supună bărbatului ei. Faptul că ea nu făcea deloc aşa ceva în viaţa particulară era cu totul altă treabă.

Mereu o luptătoare, când s-a îmbolnăvit de cancer n-a vrut să afle nimeni. Îşi privea până şi boala ca pe-o greşeală care trebuia îndreptată. Şi chiar a „îndreptat-o”, reuşind să învingă în cele din urmă cancerul. Pentru ea era o altă victorie a creierului asupra trupului. O confirmare a părerilor sale.

Dar în 1982, a murit subit şi neaşteptat în urma unui atac de cord.

Astăzi, entuziaşti ai literaturii din întreaga lume îşi postează părerile pe internet, punând întrebări de genul „Ce fel de psihopat aş ajunge dacă Ayn Rand mi-ar fi mamă?” sau „Cum ar arăta viaţa mea dacă aş fi căsătorit cu Ayn Rand?”.

Poate au dreptate. Ayn Rand nu s-a născut ca să fie mamă sau soţie. Dacă ar fi devenit mamă, ar fi fost probabil o mamă autoritară, care şi-ar fi privit fiecare copil ca pe un alt gen de experiment ştiinţific. Dar poate că ne înşelăm amarnic. Poate că a fi mamă i s-ar fi părut o „exaltare intelectuală extraordinar de intensă” – aşa cum a descris şcoala şi lecţiile în jurnalul ei din copilărie. Sunt curioasă să aflu ce ar fi făcut când copilul ei s-ar fi transformat într-un adolescent rebel.

E la fel de plauzibil să-şi fi dat seama de la început că în relaţia mamă-copil, copilul câştigă întotdeauna. Poate că acesta a fost adevăratul motiv pentru care nu şi-a dorit copii. Lui Ayn Rand îi plăcea să câştige.

I-a fost de-ajuns să dea naştere unor cărţi.

Când Marele Bazar zâmbeşte

Exact un an mai târziu, Eyup şi cu mine stăm într-o cafenea din Marele Bazar.

Degeţicile mele nu se zăresc pe nicăieri şi bănuiesc că fiecare face cumpărături în altă prăvălie. După Mount Holyoke, am lucrat o vreme ca lector la Universitatea din Michigan, în Ann Arbor. Am predat cursuri despre feminism şi am început încet-încet să lucrez la noul meu roman, Bastarda Istanbulului.

Acum e din nou vară. M-am întors în oraş. Stăm aici, iubirea mea şi cu mine, printre brăţări de argint, pipe cu tutun, covoare şi lămpi de bronz care îmi aduc aminte de cea a lui Aladdin. Zarva ne înconjoară din toate părţile. Tineri împingând cărucioare cu marfă, bătrâni jucând table, negustori ciorovăindu-se în toate limbile pământului, turişti luptându-se să ţină vânzătorii insistenţi la distanţă, ucenici cărând pahare de ceai pe tăvi de argint, pisici mieunând în faţa restaurantelor, copii hrănind pisicile când părinţii nu sunt atenţi – fiecare e în lumea lui.

Dintr-odată, Eyup mă ia de mână şi întreabă, ridicând glasul ca să acopere larma din fundal:

— Draga mea, m-am tot gândit. Mai eşti împotriva căsătoriei?

— Cu siguranţă, spun plină de convingere. Apoi adaug: Teoretic.

— Şi ce înseamnă exact teoretic? mă întreabă cu delicateţe.

— Înseamnă „în general vorbind”. Ca o idee abstractă. Ca un model filosofic… încerc să-i explic.

— Pe înţelesul tuturor, te rog? spune amestecând ceaiul din pahar cu linguriţa.

— Păi, sunt împotriva ideii ca oamenii să se căsătorească, sau cei mai mulţi dintre ei, pe bune, chiar n-ar trebui, însă, acestea fiind spuse…

— Acestea fiind spuse? repetă el.

— Nu sunt împotriva ideii ca eu să mă căsătoresc cu tine, de pildă.

Eyup râde – cu râsul lui ca o sabie scoasă dintr-o teacă de mătase înaintea loviturii de graţie.

— Cred că niciun bărbat n-a mai primit vreodată o cerere mai ocolită în căsătorie din partea unei femei, spune.

— Chiar?

Dă maliţios din cap.

— Poţi s-o retragi, desigur.

— Dar nu vreau, spun, fiindcă asta simt. Te rog să te căsătoreşti cu mine.

Marele Bazar râde în hohote de nenumăratele mele contradicţii, zornăind din clopoţeii de vânt, zăngănind din linguriţe, dăngănind din clopote. Cu un dosar ca al meu, ce drept am să judec contradicţiile lui Ayn Rand?

Eyup face nişte ochi mari şi înduioşaţi.

— E o glumă.

— Dar sunt al naibii de serioasă, spun şi aştept, abia îndrăznind să respir.

Ochii lui se pironesc într-ai mei câteva clipe nesfârşite, de parcă ar căuta ceva, apoi faţa i se luminează, ca un dom de argint învăluit de soare.

— Accept bucuros, răspunde. Da.

Oscar Wilde spunea odată: „Bărbaţii se căsătoresc pentru că sunt obosiţi, femeile pentru că sunt curioase”. Dar dacă e cineva obosit aici, cel mai probabil eu sunt aia. M-am săturat de propriile prejudecăţi. M-am săturat să mă tot chinui zadarnic să descopăr frumuseţea lucrurilor mărunte, să fiu împotriva căsătoriei şi vieţii casnice, să mă împuţinez tot mai mult, să car valize dintr-un oraş în altul, dintr-o ţară în alta.

Dar o să încetez oare să mai hoinăresc de colo-colo când o să-mi pun pirostriile?

În engleză, matrimony vine de la cuvântul latinesc „mamă”. Echivalentul său turcesc, evlilik, are mai degrabă legătură cu „întemeierea unui cămin”. Să prinzi rădăcini e o premisă a căsătoriei.

— Ştii că nu suport să stau locului, spun plină de vinovăţie.

— Am observat, zice Eyup.

— Nu te deranjează? întreb, temându-mă de răspuns.

— Draga mea, am încetat să mă aştept la ceva normal din partea ta din ziua în care ne-ai citat mottoul tău despre iubire din Neil Gaiman, spune el.

— Aha.

Pleacă uşor capul şi adaugă:

— O să facem cum ne pricepem mai bine. Tu o să fii nomada şi eu sedentarul. Tu o să-mi aduci fructe minunate din tărâmuri îndepărtate, iar eu o să cresc portocale în curtea din spate pentru tine. O să găsim un echilibru.

Întorc capul. Bunătatea adevărată îmi stârneşte întotdeauna lacrimile, lucru pe care izbutesc să-l ascund, însă cu nasul meu e cu totul altă poveste, se înroşeşte instantaneu. Eyup îmi întinde un şerveţel, întrebându-mă:

— Şi cum tu eşti călătoarea în jurul lumii, gândeşte-te, unde ţi-ar plăcea să spui „Da”?

— Într-un loc unde miresele nu trebuie să poarte alb, vine răspunsul meu.

Folosind linguriţa pe post de baghetă ca să-şi sublinieze cuvintele, Eyup spune:

— Atunci ne rămân doar trei opţiuni: o mănăstire, de preferinţă medievală; un bar frecventat de rockeri motociclişti; sau decorul unui film despre Johnny Cash. Doar acolo poţi să porţi o rochie de mireasă neagră fără să i se pară cuiva ciudat.

Cântăresc repede fiecare opţiune şi apoi întreb:

— Ce zici de Berlin?

— Ce-i cu Berlinul?

— Mi s-a oferit o bursă din partea Institutului de Studii Aprofundate din Berlin. Dacă accept, o să stau acolo o vreme la anul.

— Hmm, înţeleg, spune, dintr-odată serios. O să fim ca Berlinul de Est şi Berlinul de Vest, extrem de diferiţi şi cândva independenţi, însă acum uniţi în chipul cel mai surprinzător.

Femei mici, inimi mari

Unul dintre personajele mele feminine preferate din adolescenţă era Jo din Little Women{24}. Jo scriitoarea. Jo visătoarea. Jo – sora romantică, aventuroasă, idealistă şi independentă. Când sora ei, Amy, i-a ars manuscrisul – singurul exemplar – doar ca să se răzbune, am fost îngrozită. Mi-a luat mult s-o iert pe Amy – cu toate că Jo însăşi nu era nevinovată; la urma urmei, n-o invitase pe Amy la joacă şi aproape o înecase când patinau. În orice caz, povestea celor patru surori March în vremea Războiului Civil din America era foarte diferită de viaţa mea de copil al unei mame turcoaice singure, şi totuşi multe lucruri îmi erau familiare – tatăl absent, lupta cu greutăţile băneşti, nerespectarea rolurilor de gen… în asta consta puterea cuvintelor Louisei May Alcott – să creeze o saga universală în care se regăseau milioane de oameni de pretutindeni. Trebuie să fii înzestrată cu destul talent vrăjitoresc ca să faci o poveste scrisă la sfârşitul secolului XIX să „prindă” cititori de pe întreg globul, după mai bine de un secol.

O femeie care îşi depăşea propria epocă şi o scriitoare care îl aprecia enorm pe Goethe, Louisa May Alcott avea la rândul ei o slăbiciune pentru Jo şi era pe undeva la fel ca ea: plină de energie, idei şi avânt. Poveştile istorisite în Little Women aminteau mult de viaţa din familia ei, ca a doua dintre patru surori. Observa cu luare-aminte oamenii pe care îi întâlnea, reţinea discuţiile pe care le auzea şi le încorpora pe toate în poveştile sale. Plănuind mereu noi romane, trăind intrigile din mintea ei şi scriind ori de câte ori avea inspiraţie, era hotărâtă să-şi câştige pâinea din scris.

„N-am avut niciodată un birou”, spunea ea. „O foaie de hârtie şi un condei îmi sunt de-ajuns şi un vechi atlas pe genunchi e tot ce-mi doresc.”

Când a fost publicat, romanul Little Women i-a adus autoarei sale o faimă şi un succes care îi întreceau aşteptările modeste. Alcott scria cu pasiune, uitând uneori de mâncare şi de somn. Probabil faptul că cititorii şi criticii voiau să vadă o continuare a poveştii a motivat-o şi a limitat-o deopotrivă. Plănuise iniţial că Jo n-avea să se mărite, câştigându-şi pâinea cu sudoarea frunţii, însă editorul ei a fost de altă părere. Presată fără încetare de editor şi de alţii, a introdus în viaţa lui Jo un personaj masculin: profesorul Bhaer. Iar cititorul ştia că Jo era sfâşiată între două impulsuri – simţul responsabilităţii faţă de familie şi dorinţa de a-şi dezvolta personalitatea şi de-a fi liberă. „Voi căuta să fiu aşa cum îi place lui să-mi spună, o mică femeie, şi să nu fiu necioplită şi nesăbuită, ci să-mi fac datoria cum trebuie aici, în loc să-mi doresc să fiu în altă parte…” Luptându-se cu aşteptările familiei, Jo alege în cele din urmă căsătoria şi viaţa casnică în locul unei cariere scriitoriceşti – o decizie drastică, pe care Alcott însăşi n-ar fi luat-o niciodată.

Alcott privea instituţia căsătoriei cu suspiciune. Îi era clar că femeilor care voiau să stea pe propriile picioare le va fi foarte greu să se adapteze la viaţa conjugală. „Libertatea e un soţ mai bun decât iubirea pentru multe dintre noi”, spunea ea, insinuând că, pentru o scriitoare, uneori singura cale de a se bucura de libertate e să rămână nemăritată.

Sora ei, May – o pictoriţă inspirată, prolifică, ce alesese să trăiască în străinătate –, avea o căsnicie fericită. Părea să fie o femeie care îşi realizase toate visele – o carieră de succes şi o căsnicie bună. Louisa May Alcott îşi compara singurătatea cu realizările surorii sale, spunând: „a căpătat întotdeauna ce-i mai bun în viaţă şi a meritat-o”. Din nefericire, May a murit la scurt timp după ce a născut o fetiţă. Ultima ei dorinţă a fost să-i trimită fetiţa – botezată Louisa May, după mătuşa ei, şi alintată cu numele de Lulu – surorii sale ca s-o crească.

Aşa se face că Louisa Alcott, care nu s-a căsătorit niciodată, s-a pomenit crescând-o pe fiica surorii sale. I-a dăruit copilei toată dragostea şi chiar a scris povestiri pentru ea, creând astfel ceea ce se va numi mai târziu „Biblioteca lui Lulu”.

În al doilea volum din seria Little Women, intitulat Good Wives, e un pasaj minunat unde Alcott descrie nevoia lui Jo, dar presupun că şi a ei însăşi, de-a scrie literatură. Cred că e una dintre cele mai bune descrieri ale procesului creator aşternute vreodată pe hârtie şi nu pot să nu zâmbesc de fiecare dată când o citesc: „Nu se credea deloc un geniu, dar când o copleşea dorul de scris, se lăsa cu totul în voia lui şi ducea o viaţă fericită, fără să ia seama la lipsuri, griji şi vreme rea, adăpostindu-se mulţumită într-o lume închipuită, plină de prieteni aproape la fel de reali şi de dragi ei precum cei în carne şi oase”.

O scriitoare mereu sârguincioasă şi o cehoviană prin fire, Alcott spunea: „Nu vreau să trăiesc dacă nu pot fi de folos”. Aşa a şi murit, când n-a mai putut scrie din cauza bătrâneţii, în Boston, în 1888.

Mary Ann Evans, născută pe 22 noiembrie 1819, era o copilă timidă, introvertită şi emotivă, căreia îi plăcea să citească şi să înveţe. Povestea vieţii ei a fost marcată de tot soiul de transformări – o călătorie ce a preschimbat-o în scriitoarea neliniştită, voluntară şi directă cunoscută de toată lumea drept George Eliot. Când avea treizeci şi doi de ani, s-a îndrăgostit de filosoful şi criticul George Henry Lewes. El era însurat, dar avea o „căsnicie deschisă”, chiar şi după standardele de astăzi. Soţia lui, Agnes, avea un alt iubit şi, când a rămas însărcinată cu acesta, Lewes a fost fericit să-i dea numele lui. Deşi au rămas căsătoriţi legal, cei doi au încetat să se mai considere soţ şi soţie. Mary Ann şi George trăiau împreună. Ea i-a adoptat pe fiii lui. Nu era ceva neobişnuit în societatea victoriană ca oamenii să aibă relaţii în afara căsătoriei, însă francheţea cu care îşi afişau ei iubirea era pur şi simplu scandaloasă.

Într-o epocă în care nu existau multe scriitoare, ea nu numai că scria după pofta inimii, ci a devenit şi redactor-adjunct la Westminster Review. O vreme şi-a luat pseudonimul Marian Evans, modelându-şi numele, văzând cum se simte cu un criptonim masculin. Vrând să se distanţeze de autoarele care scriau romane de dragoste, a hotărât că are nevoie de un nume masculin. În cinstea iubirii sale pentru Lewes, a adoptat numele lui mic, George, şi apoi a ales numele de familie Eliot pentru că se potrivea bine cu el.

În 1856, Lewes i-a trimis editorului său o povestire intitulată „The Sad Fortunes of the Reverend Amos Barton”, susţinând că era scrisă de un „prieten preot”. Editorul i-a scris, spunându-i că va publica povestirea şi felicitându-l pe acest nou scriitor pentru că era „demn de onoarea de-a fi publicat şi plătit”. Aşa a început o nouă etapă în cariera literară a lui Eliot. Voia să rămână incognito cât mai mult, bucurându-se de avantajele de-a fi anonimă şi inaccesibilă. Pseudonimul ei i-a permis să transcendă rolurile de gen victoriene şi să-şi croiască o sferă mai largă în viaţă.

Într-o seară, la o petrecere, Lewes a citit tare o povestire captivantă de-a lui Eliot şi i-a rugat pe oaspeţii săi să ghicească ce fel de om era autorul. Toţi au ajuns la concluzia că povestirea era scrisă de un bărbat – un cărturar de la Cambridge, bine educat, un pastor căsătorit şi cu copii. (Răspunsuri asemănătoare s-au primit şi când povestirile lui Eliot au fost trimise altor scriitori. Numai Charles Dickens s-a gândit că autorul trebuia să fie femeie. Numai el s-a prins.)

Îmi place să-mi imaginez scena: într-un apartament cu tavane înalte, vreo doisprezece oaspeţi şezând comod pe sofale cu perne şi în fotolii, sorbind din pahare, uitându-se pe furiş unul la altul în timp ce ascultă o povestire a unui scriitor necunoscut, cu ochii aţintiţi la flăcările din cămin, purtaţi de visare, încearcă să ghicească sexul autorului şi dau greş.

În mult apreciata ei capodoperă, Middlemarch, pe care Virginia Woolf a descris-o, într-o frază foarte citată, ca pe „unul dintre singurele romane englezeşti scrise pentru oameni mari”, Eliot a creat un personaj impresionant numit Dorothea. E inteligentă, pasionată, generoasă şi ambiţioasă – după toate probabilităţile, o reprezentare a autoarei însăşi. Pentru feministele din viaţa academică e o dezamăgire continuă că nici Dorothea, nici alte personaje feminine ale lui Eliot n-au avut parte de succesul şi libertatea de care s-a bucurat ea. Dar o scriitoare are oare nevoie să creeze modele fictive care să le inspire pe cititoarele sale? Ca toate povestitoarele iscusite, Eliot găsea o plăcere deosebită în a combina provocarea cu compasiunea. „Dacă arta nu lărgeşte sfera compasiunii omeneşti, atunci nu are niciun rol moral”, scria ea. Contrar părerii comune, nu era omul care să dispreţuiască tot ce era considerat femeiesc. Deşi avea trăsături masculine, un pseudonim masculin la care ţinea, o anumită prejudecată împotriva scriitoarelor şi o impertinenţă ce era socotită, la vremea respectivă, mai potrivită pentru un bărbat, se bucura din plin de feminitatea ei. Tocmai această combinaţie stranie îi fascina pe cei care o întâlneau.

După moartea lui Lewes, s-a măritat cu un bărbat cu douăzeci de ani mai tânăr decât ea, având preocupări intelectuale comune. Precum Zelda Fitzgerald, se îndrăgostea mai întâi de mintea unui bărbat; precum Ayn Rand, putea fi tiranică în relaţiile intime. A murit la scurt timp după aceea, în 1880, la vârsta de şaizeci şi unu de ani. A fost înmormântată în cimitirul Highgate, într-o zonă rezervată disidenţilor religioşi – negăsindu-şi locul nici în moarte.

Louisa May Alcott şi George Eliot, două scriitoare contemporane cu o pasiune comună pentru povestit, una dintre ele privită ca vocea scriiturii feminine, iar cealaltă cunoscută ca o autoare defeminizată – amândouă la fel de neconvenţionale în felul lor. Ele mi-au reamintit, în alt secol şi altă cultură, că o femeie poate urma o altă cale decât căsătoria convenţională şi condiţia de mamă. Poate căsătoria este mai puţin un aranjament legal sau o instituţie socială, cât o carte ce îşi aşteaptă interpretarea. Fiecare cititor sau cititoare imprimă textului propria perspectivă şi citeşte până la urmă povestea cu totul altfel.

Una albastră, una roz

La doi ani după ce am spus „Da” în Berlin, tremur ca o frunză pe podeaua băii din Istanbul. Plăcile de faianţă de pe pereţi au culoarea smaraldului şi sunt presărate cu liane de iederă de un verde închis, un decor foarte potrivit când te simţi ca o frunză.

Mi-am petrecut ultimul an şi jumătate predând la Universitatea din Arizona, ca profesor titularizabil cu normă întreagă la Departamentul de Studii despre Orientul Apropiat. Mutarea din răcorosul Ann Arbor în însoritul Tucson a impus o schimbare radicală în garderoba mea, care – slavă Domnului – era alcătuită doar din două valize. În tot acest timp am făcut într-una naveta între Tucson şi Istanbul, iar acum iată-mă aici, stând sprijinită cu spatele de cadă, respirând adânc ca să-mi liniştesc bătăile înnebunite ale inimii.

Ţin în mână un obiect micuţ. Pare ciudat să atribui atâta importanţă unui obiect atât de mic şi pe deasupra din plastic, însă aşa stau lucrurile. Pe spatele cutiei în care era ambalat scrie: „Două linii apărute pe ecran indică sarcina. O singură linie albastră indică absenţa ei”.

Dar deocamdată evit să mă uit la ecran, concentrându-mă în schimb asupra oricăror alte detalii neînsemnate, precum data expirării sau producătorul. E fabricat în China. De aia n-a costat decât o treime din preţul celorlalte teste de sarcină pentru acasă de la farmacie. Mă întreb cât de sigur e. Nu scrie oare în ziare că jucăriile fabricate în China produc alergii? Dar testele de sarcină chinezeşti ar putea oare furniza rezultate pozitive false?

Mai interesată de siguranţa produsului din mâna mea decât de propria mea stare, privirea îmi alunecă spre micul cadran alb. Uşurare. O, ce bine! Nu se vede decât o singură linie. Albastră. Nu eram pregătită pentru a doua. Dar o bănuială sâcâitoare îmi stăruie într-un cotlon al minţii şi ceva îmi spune să nu mă grăbesc să mă bucur încă. Apoi, exact cum mă temeam, după ceva timp, apare linia roz.

De ce nu se iveşte întâi linia roz şi abia după aia cea albastră? Sau de ce nu apar amândouă odată? Aşteptarea ar fi mai scurtă şi neliniştea mult mai mică. Oare producătorii chinezi au conceput testul astfel ca să-l facă mai incitant pentru femei?

Îmi trebuie câteva minute ca să încetez cu cârtelile împotriva producătorilor chinezi şi să-mi accept situaţia, încet, dar sigur, mintea mea înţelege ceea ce inima a acceptat deja: sunt însărcinată.

Şi-acum? Simt nevoia să vorbesc cu cineva, însă cu cine? Primul gând care-mi trece prin cap e să mă consult cu Degeţicile mele. Dar renunţ repede la idee. Nu pot să le spun nimic încă. Mai ales lui Milady Cehoviana Ambiţioasă, care mă tem că va dărâma toată casa. Nici Domnişoarei Cinica Doctă, cu siguranţă nu pot să-i spun nici ei. Chiar şi să vorbesc cu Doamna Derviş pare o idee proastă. Nu-mi va da niciun sfat ca să ies din necaz, în schimb va avea pretenţia să rezolv totul de una singură. Dar sunt prea speriată pentru asta.

Cu cine aş putea vorbi, dacă nu pot vorbi cu ele?

Atunci îmi amintesc de Mama Budincă de Orez. E singura dintre Degeţici care ştie ceva despre copii şi sarcină. Dar pe unde o fi acum? Ce-o fi făcând? N-am mai vorbit cu ea din noaptea aia, sub ramurile Copacului-Creier. Trebuie s-o văd urgent. Dar oare va dori să vorbească cu mine? Sunt sigură că e încă foarte supărată şi va refuza să răspundă dacă îi trimit o invitaţie. Cred că ar trebui să mă duc s-o caut.

Apuc din nou o lumânare pâlpâitoare şi cobor în labirintul sufletului meu. Ca şi înainte, totul mi se pare foarte derutant acolo jos, unde nu sunt indicatoare de străzi şi nici semafoare. Nu ştiu unde locuieşte Mama Budincă de Orez şi nu-mi pot închipui cum arată casa ei.

După vreo oră de colindat reuşesc s-o găsesc. E făcută dintr-o cutie de lapte cu perdele de dantelă la ferestre şi ghivece cu lalele, garoafe şi zambile pe pervazuri. Apăs pe butonul soneriei. Cântă o melodie veselă ca trilurile de păsări.

— Ce vrei? întreabă când deschide uşa şi dă cu ochii de mine.

Poartă o rochie cu trandafiri şi are părul prins în creştet cu clame de toate culorile. Parcă s-a mai îngrăşat puţin. În picioare are nişte papuci fucsia cu pompoane. Poartă un şorţ de bucătărie roşu cu buline albe, care are scris pe piept: „Super-bucătăreasa”. Un miros divin răzbate din casă. Ceva dulce şi fructat.

— Vreau să-mi cer iertare că ţi-am frânt inima, spun spăsită. Nu ştiu cum să mă revanşez şi mă tem că acum s-ar putea să fie prea târziu. Avem de vorbit urgent despre ceva. Pot să intru?

— Îmi pare rău, zice ea cu răceală. Mă cam grăbesc şi n-am timp de tine.

Apoi aruncă o privire peste umăr, spre blatul de bucătărie, de parcă s-ar pregăti să-mi trântească uşa în nas. Poate chiar se pregăteşte.

— Am nişte mâncare pe foc, spune. Fac chebap de vită cu anghinare. E o reţetă specială şi cere mare atenţie. Mai fac şi nişte marmeladă de căpşuni. Dacă fierbe prea mult, se zahariseşte. Trebuie să mă întorc la treabă.

— Aşteaptă puţin, te rog.

Vorbele mi se împotmolesc în gâtlej, însă reuşesc până la urmă să articulez o frază inteligibilă:

— Ascultă, nu ştiu ce să fac şi sunt speriată. Simt nevoia să vorbesc cu cineva, dar nicio altă Degeţică n-o să înţeleagă. Numai tu mă poţi ajuta.

— Şi de ce, mă rog? întreabă ridicând dintr-o sprânceană.

— Pentru că sunt însărcinată.

Uşa se deschide dintr-odată larg, un ţipăt de încântare străpunge văzduhul şi Mama Budincă de Orez dă fuga afară, cu chipul plin de însufleţire şi braţele desfăcute. Ţopăie încolo şi-ncoace de bucurie. N-am văzut niciodată pe cineva care să primească o veste cu atâta voioşie şi o clipă mă tem că şi-a pierdut minţile.

— Felicitări! strigă privindu-mă cu ochii mari, ca un copil la circ.

— Ascultă-mă, te rog. Mintea mi-e atât de confuză, că nu ştiu ce să fac sau cum să mă simt. Cred că nu eram pregătită pentru aşa ceva, ştii doar.

— Grozav! Fantastic! O, fii binecuvântată! ţipă iar. Intră, lasă-mă să te servesc cu ceva. Trebuie să mănânci mai mult acum.

În ora următoare nu fac decât să înfulec. Deşi nu mă poate convinge să mănânc carne, mă pune să devorez o felie zdravănă de tartă cu brânză şi zmeură, apoi îmi îndeasă în gură pateuri de casă şi linguriţe de marmeladă. Când e pe deplin convinsă că nu mai sunt în stare să mănânc nimic, se lasă pe spătarul scaunului, cu un aer dintr-odată serios.

— Măi, măi. Vasăzică aşa stau lucrurile, spune. Deci vrei să te-ajut?

Nu-mi place schimbarea din glasul ei, totuşi încuviinţez din cap.

— Bine, o să te-ajut. Dar cu o singură condiţie.

— Care?

— Să fie o schimbare de regim politic. Nu mai trăim sub legea marţială, s-a înţeles? S-a terminat cu lovitura de stat.

— Sigur, nicio problemă, spun docilă ca o oaie. Mi-am dorit mereu să văd Corul Vocilor Discordante evoluând spre o democraţie matură. Va fi începutul unei noi ere.

— Ei, aici… spune ea, cuprinsă dintr-odată de un acces de tuse.

— Ţi-a rămas ceva în gât?

Mama Budincă de Orez se îndreaptă de spate.

— Trebuie să clarific un lucru, spune. Eu nu militez pentru democraţie. De fapt, vreau să mă întorc la monarhie, doar că de data asta eu voi fi regina.

Probabil glumeşte. Sunt gata să-i râd în nas, însă ceva din privirea ei mă opreşte în plin avânt.

— Cât am fost oprimată era democraţie? întreabă ea. De ce aş tolera un stat democratic acum, când sunt la putere? Ochi pentru ochi şi dinte pentru dinte. A venit timpul să trâmbiţez vestea!

Dintr-odată mi se pare enervantă, aproape înspăimântătoare.

— Du-te şi fă-mi o coroană de aur, spune. Nebunele alea două ale tale nu mai sunt la putere. O să le trimit să putrezească la Alcatraz!

— Există un Alcatraz înăuntrul meu? întreb.

— Nu, dar o să-l construiesc eu, zbiară ea. În sfârşit s-a întors roata! Je suis l’État!{25}

Pe drumul de întoarcere, mă opresc pe la Domnişoara Cinica Doctă şi-i dau vestea. Mă ascultă fără un cuvânt, albă la faţă ca o foaie de hârtie. Mergem împreună până la apartamentul lui Milady Cehoviana Ambiţioasă şi o prevenim în legătură cu apropiata preluare a puterii.

— Nu poţi să te descotoroseşti de noi aşa, spune Milady Cehoviana Ambiţioasă cu glas stins.

— Nu poţi să ne faci aşa ceva, repetă Domnişoara

Cinica Doctă ca un papagal nevrozat.

— Nu pot să fac nimic, spun. Sarcina a schimbat totul. Din clipa asta s-a terminat cu lovitura de stat. Mai întâi, înăuntrul meu a fost oligarhie, apoi lovitură de stat.

Acum s-a înstăpânit monarhia peste Tărâmul Meu Interior.

PARTEA A CINCEA
Minunata capitulare

Jurnal de sarcină

Săptămâna a 5-a

Mama Budincă de Orez s-a urcat astăzi pe tron. Se plimbă încolo şi-ncoace cu o coroană pe cap şi ţine în mână un sceptru nu mai mare decât un băţ de chibrit. Ca să pară mai înaltă, s-a apucat să poarte pantofi cu toc. Când trebuie să ajungă dintr-un loc într-altul, o car pe un palanchin. Femeia timidă şi îmbujorată pe care am cunoscut-o în avion a dispărut. I-a luat locul o tirană.

Cel dintâi edict al Maiestăţii Sale Regina a fost să adopte o nouă constituţie. Iar primul articol spune aşa: „Să fii mamă este o misiune Sfântă şi Preacinstită, şi ar trebui tratată ca atare”. Indiscutabil, intangibil, inalterabil.

De acum, chiar şi cea mai măruntă critică la adresa căsătoriei şi maternităţii va fi pedepsită prin lege. Cărţile lui Simone de Beauvoir au fost confiscate şi arse într-un foc uriaş. Sylvia Plath, Dorothy Parker, Anais Nin, Zelda Fitzgerald şi Sevgi Soysal sunt interzise cu asprime. Nu mi se dă voie să citesc din niciuna în timpul sarcinii.

O singură carte îmi dă voie Mama Budincă de Orez să ţin aproape.

— Citeşte Little Women. O să-ţi reamintească importanţa legăturilor de familie şi o să te pregătească astfel pentru condiţia de mamă, spune ea.

— Dar am citit-o cu multă vreme în urmă, mă plâng eu.

— Atunci reciteşte-o.

Înţeleg că pentru Mama Budincă de Orez nu există nicio diferenţă între a citi o carte şi a împleti un pulover. Aşa cum poţi să împleteşti acelaşi model iar şi iar, să găteşti aceeaşi reţetă ani în şir, poţi să te mulţumeşti şi cu câteva cărţi în bibliotecă şi să le „reciteşti” iar şi iar.

Săptămâna a 6-a

Săptămâna asta am învăţat că „greţurile de dimineaţă” nu trebuie să apară neapărat dimineaţa. Pot să vină oricând.

— Mamă Budincă de Orez, mă simt tot timpul obosită şi somnoroasă – de parcă aş căra un sac cu pietre, spun. Cum o să rezist?

Loveşte cu sceptrul în podea, cu o bufnitură atât de răsunătoare, că pământul se cutremură sub picioarele mele.

— O să rezişti exact ca mamele, bunicile şi străbunicile noastre. Dar ţărăncile care nasc pe câmp după o zi lungă de muncă, ele cum rezistă? Taie cordonul ombilical cu ce le cade în mână şi se întorc la plivitul câmpului fără să se plângă câtuşi de puţin.

Arăt eu ca o ţărancă eroină? Nici măcar nu sunt în stare să deosebesc orzul de hrişcă. Dar nu îndrăznesc să-i reamintesc lucrul ăsta.

— Fii recunoscătoare că nu te-ai născut elefant, spune Mama Regina. Dacă ai fi o femelă de elefant, ai fi însărcinată douăzeci şi două de luni! Mulţumeşte-i stelei tale norocoase!

Tristă cu nu sunt ţărancă, dar fericită că nu sunt elefant – iată suma dispoziţiei mele de săptămâna asta.

Săptămâna a 8-a

Nu mă interesează mâncarea, doar gustările. Însă cum cele mai multe dintre ele au o grămadă de calorii, mi-e teamă să nu ajung ca femeia aia durdulie de pe vaporaşul cu aburi.

Ca să iau totuşi nişte gustări mai sănătoase, mă duc la cumpărături: biscuiţi cu conţinut scăzut de grăsime, covrigei cu conţinut scăzut de grăsime, lapte cu conţinut scăzut de grăsime, iaurt cu conţinut scăzut de grăsime, brânză cu conţinut scăzut de grăsime… şi biscuiţi din făină de orez fără sare. Când ajung acasă, Mama Budincă de Orez sare de pe tron şi îmi inspectează sacoşa.

— Ce sunt astea?

— Nimic, ceva de ronţăit, zic.

Îmi azvârle imediat sacoşa pe fereastră.

— Să-ţi fie ruşine! Ar trebui să-ţi crape obrazul! Fără sare, fără zahăr, cu conţinut scăzut de grăsime, fără grăsime. Ce-i asta? Suntem la o clinică de slăbit aici? Nu cumva Blue Belle Bovary îţi bagă prostiile astea în cap? Să nu îndrăzneşti s-o asculţi pe fufa aia!

Confuză şi rănită, mă gândesc cum să-i răspund mai bine sau dacă să-i răspund în vreun fel.

— Prioritatea ta e să mănânci ce-i face bine copilului, încheie ea. Ce dacă sari de la mărimea 40 până la 52, cui îi pasă?

Obrajii îmi ard de vinovăţie. Oare să aibă dreptate? Am pus silueta înaintea sănătăţii copilului meu? Maiestatea Sa Regina mă învaţă un adevăr uman profund, şi anume că maternitatea are un pseudonim: vinovăţie.

Doar ca să scap de vinovăţie, mănânc o cutie uriaşă de fursecuri cu alune de pădure. Deşi nici măcar nu-mi plac alunele de pădure.

Săptămâna a 12-a

La televizor, Christiane Amampour intervievează copii din Africa rămaşi orfani după ce părinţii lor au murit de SIDA. Echipa CNN s-a chircit într-o colibă de chirpici şi şi-a aşezat camerele pe paiele de pe jos. Peisajul e sălbatic, nemilos. Cu un şerveţel în mână, mă uit şi plâng.

În ultima vreme, tot soiul de lucruri îmi stârnesc lacrimile. O pereche de pantofi – nişte tenişi Converse de un albastru decolorat – atârnă de stâlpul de electricitate de după colţ şi de fiecare dată când trec pe lângă ei mă cuprinde un sentiment de tristeţe. Mă întreb ai cui or fi fost. Cum or fi ajuns acolo? Fie că plouă, fie că e senin, ei sunt mereu acolo – singuri-singurei, atât de vulnerabili, atât de solitari.

Nu sunt numai tenişii. Băieţii care se brutalizează unii pe alţii la locul de joacă, două pisici fără stăpân care se bat pe o bucată de carne la tomberon, vânzătorul ambulant kurd numai piele şi os care vinde castane prăjite pline de viermi, doamna în vârstă care scutură covoarele pe fereastră şi îi umple pe trecători de praf, gheţarii care se topesc în Antarctica, poluarea atmosferei, conflictele din Palestina, o bucăţică de pâine strivită de pământ. Totul, absolut totul e atât de tulburător. Lumea se sfărâmă între degetele mele precum gresia în bătaia vântului şi zilele îmi sunt pline de melancolie.

La ştirile serii apare un câine – un pui de terier cu urechile maro şi restul corpului alb. Are o fundă uriaşă şi ţipătoare la gât. Stăpâna lui e o profesoară de chimie ieşită la pensie. Când doamna chimistă cântă la pian, căţeluşul se aşază la picioarele ei şi se apucă să urle în ritmul muzicii.

Urmăresc scena şi ochii mi se umplu de lacrimi.

— De ce mai plângi acum? mă întreabă Eyup, care se apropie deja de limita faimoasei lui răbdări.

— Sărmanul căţeluş, bâigui printre suspine.

— Unde vezi c-ar fi sărman? E probabil mai bine hrănit decât mii de copii care se culcă flămânzi în fiecare seară.

— Mii de copii se culcă flămânzi în fiecare seară, repet, gata să izbucnesc în lacrimi.

— O, Doamne, n-ar fi trebuit să deschid gura, spune Eyup moale.

Nu mă înţelege. Cum să-l fac să înţeleagă că mi-e milă de căţeluş? Mi-e milă de toţi terierii cu funde ţipătoare la gât. Foamea noastră după o fărâmă de faimă, neputinţa noastră de-a ne obişnui cu gândul că suntem muritori, izgonirea noastră din Grădina Raiului – plămânii mi se umplu de greutatea de-a fi doar o simplă fiinţă umană. Mă sufoc.

Săptămâna a 16-a

Mama Budincă de Orez îmi întinde o cutie cu CD-uri.

— Ia-le şi ascultă-l pe fiecare de cel puţin trei ori, îmi ordonă.

Mă uit la cutie şi îngaim:

— Dar nu-mi place opera.

— Nu sunt pentru tine, sunt pentru copil, spune ea deschizând CD playerul şi dând sonorul la maximum.

O clipă mai târziu, muzica din Pescuitorii de perle de Georges Bizet se revarsă în încăpere şi în întreg cartierul.

Femeia care bate covoare peste stradă scoate capul pe fereastră şi se uită în dreapta şi-n stânga, încercând să-şi dea seama de unde vine vocea aia bărbătească profundă. Faţa i se descompune dintr-odată când realizează cu groază că muzica vine din apartamentul nostru. Îngustându-şi ochii negri şi pătrunzători, priveşte prin fereastră până în adâncul sufletului meu, ce tremură în mine.

— Ai putea să dai puţin mai încet? o implor pe Maiestatea Sa.

— De ce? Copilul dă şi el prima dată de gustul culturii… şi învaţă franceza. Copiii sunt în stare să prindă tot felul de sunete cât se află în pântecele mamei, ştii lucrul ăsta?

Pune un alt CD. Auzim răpăitul ploii pe un acoperiş, urmat de behăitul caprelor şi de clinchetul tălăngilor în depărtare.

Întreb înspăimântată:

— Ce-i asta?

— Sunetele liniştite ale Mamei Naturi, răspunde Mama Budincă de Orez. Sunt înregistrate special pentru femeile însărcinate. Au un efect calmant asupra lor. Sunt un somnifer perfect.

— N-am niciun fel de probleme cu somnul, dimpotrivă, dorm o grămadă, spun încercând să gândesc, încercând să-mi păstrez calmul.

Nu ştiu ce părere are copilul, dar pe mine sunetele astea încep să mă calce pe nervi.

— Păsările care ciripesc într-o pădure tropicală australiană mie mi se par anti-somniferul perfect.

— Atunci ce vrei să asculţi? întreabă.

— Punk, postpunk, industrial metal. Asta e muzica pe care o ascult întotdeauna în timp ce îmi scriu romanele. Mi-ar prinde bine o doză de Pearl Jam, Chumbawamba, Bad Religion…

— Nici gând, spune ea strâmbându-se. Uită de toate zgomotele alea vulgare. Nu scrii un roman. Faci un copil.

Aşa că toată săptămâna, Kuzguncuk – unul dintre cele mai paşnice cartiere vechi din Istanbul – răsună de mugete de vaci, măcăit de raţe, ţipete de bufniţe şi arii franţuzeşti.

Săptămâna a 18-a

Nu mai plâng atât de des, însă acum mi se pare că totul miroase ciudat. Ca un câine de vânătoare căruia i s-a dat drumul în pădure, cu nările fremătând, îmi petrec ziua adulmecând mirosuri: un pic de ghimbir într-o oală uriaşă cu supă de legume, duhoarea de alge chiar şi când sunt la kilometri distanţă de ţărm, izul de moare de pe tejgheaua unui magazin aflat la cinci cvartale depărtare. Umblu pe străzi ca Jean-Baptiste Grenouille din Parfumul lui Patrick Suskind.

Dintre toate mirosurile, e unul care îmi întoarce stomacul pe dos şi mă face să o iau la fugă în direcţia opusă: cel de nucă-de-cocos.

Cine şi-ar fi închipuit vreodată că Istanbulul miroase a nuci-de-cocos! E ca şi când oraşul ar fi fost construit pe o insulă tropicală. Nucile-de-cocos şi aroma lor dulceagă sunt peste tot: în săculeţele care atârnă de oglinzile retrovizoare ale taxiurilor, în săpunurile lichide folosite în toaletele publice, în fulgii mici şi albi care ornează prăjiturile, în lumânările parfumate care decorează cafenelele şi restaurantele şi în fursecurile promoţionale pe care supermarketurile le oferă clienţilor. De când au devenit turcii aşa de mari amatori de nuci-de-cocos?

Istanbulul e o imensă nucă-de-cocos tăiată în două. Partea asiatică e una dintre jumătăţi şi cea europeană e cealaltă. Nu găsesc niciun loc unde să mă ascund.

Săptămâna a 20-a

Am aflat sexul copilului. O să fie fată.

Sunt fericită. Eyup e fericit. Mama Budincă de Orez e încântată.

— E mai uşor să îmbraci fetiţele şi mult mai distractiv, spune ea cu ochii umezi.

Fetiţele sunt îmbrăcate în roz pal, roz închis şi fucsia, pe când băieţeii sunt îmbrăcaţi în albastru închis, maro şi acvamarin. Pentru fetiţe cumperi păpuşi Barbie şi servicii de ceai, pe când pentru băieţi – kalaşnikovuri şi tractoare. Mă întreb dacă pot să-mi cresc fiica altfel.

— Ce rost are să-ţi baţi capul cu asemenea lucruri inutile? spune Mama Budincă de Orez când îi împărtăşesc gândurile mele. Chiar dacă îţi îmbraci fiica în haine de culoarea safirelor sau smaraldelor, când va începe şcoala o să îmbrăţişeze oricum rozul. Va dori să fie îmbrăcată la fel ca prietenele şi personajele ei preferate. Barbie are o casă roz, Dora Exploratoarea are pantaloni scurţi roz şi Hello Kitty e de fapt Hello Roz! De ce te chinui să înoţi împotriva curentului?

În noaptea aia visez că înot într-un râu la fel de roz ca vata pe băţ. Nu am niciodată vise colorate sau cel puţin nu mi le amintesc. Mi se pare încântător să am un vis Tehnicolor, chiar dacă e în nuanţe de roz.

Săptămâna a 21-a

Mă duc pe furiş s-o văd pe Domnişoara Cinica Doctă. Iat-o, ca întotdeauna, într-un oraş fremătând de idei precum New Yorkul, în spatele unei uşi de fier ornamentate, cu pereţii acoperiţi cu postere ce îi înfăţişează pe Che Guevara şi pe Marlon Brando. Poartă una dintre rochiile ei hippy cu franjuri. Un colier cu mărgele mari, albastre şi violet, îi atârnă la gât.

— Ai un colier drăguţ, îi spun.

— Îţi place? A fost făcut de ţăranii care trăiesc la periferia oraşului Machu Pichu. L-am cumpărat ca să-i susţin pe localnici în lupta împotriva capitalismului global.

Nu pot să nu zâmbesc. Mi-a fost dor de Domnişoara Cinica Doctă – singura Degeţică pe care o cunosc în stare să treacă dintr-o suflare de la un simplu colier la analiza globalizării corporatiste.

— Deci, cum merge cu sarcina? mă întreabă ea.

— Bine, am văzut copilul la ecograf. E un sentiment minunat.

— Hmm, murmură Domnişoara Cinica Doctă.

— Dar mă simt puţin goală pe dinăuntru. Tot timpul dorm, plâng, mănânc sau miros nuci-de-cocos, spun cu o voce uşor tremurătoare. Adevărul e că mi-e dor de conversaţiile noastre profunde.

Domnişoara Cinica Doctă îşi priveşte picioarele de parcă ele ar fi vinovate de situaţia asta.

— Noi două vorbeam despre romane, filme, expoziţii şi filosofie politică. Tu ponegreai totul, aruncai cu noroi în toată lumea, criticai hegemonia culturală… Am pierdut legătura cu cărţile. Mă rog, în afară de Little Women.

Domnişoara Cinica Doctă îşi aprinde o ţigară, dar văzându-mi faţa, o stinge imediat. Îşi aminteşte că m-am lăsat de fumat.

— Chiar ţi-a fost dor de mine? întreabă.

— Nici nu ştii cât!

— Şi mie mi-a fost dor e tine. Citeam împreună ore întregi şi bârfeam alţi scriitori. Era distractiv. Acum nu mai reuşim.

Cântăreşte ceva în mână şi apoi îmi face dintr-odată cu ochiul.

— Hai să citim din Sevgi Soysal.

— Nu pot. E pe lista autorilor interzişi, spun cu îndoială.

Domnişoara Cinica Doctă se înroşeşte la faţă de furie.

— Sigur glumeşti, zbiară ea. Femeia aia nu mai are nicio limită. Nimeni nu poate interzice o carte.

O aprob.

Deschizând la o pagină oarecare, Domnişoara Cinica Doctă citeşte şi eu ascult cântecul de leagăn al glasului ei.

Tante Rosa era încredinţată că va veni o zi în care mărul va fi măr, tatăl va fi tată, războiul va fi război, adevărul va fi adevăr, minciuna va fi minciună, iubirea va fi iubire, în care să te saturi va însemna să te saturi şi să te revolţi va însemna să te revolţi, în care tăcerea va fi tăcere, nedreptatea va fi nedreptate, ordinea va fi ordine şi căsătoria va fi căsătorie.

Săptămâna a 22-a

Nu ştiu cum a aflat Maiestatea Sa Regina că am vizitat-o pe Domnişoara Cinica Doctă, dar a aflat. Totuşi n-a făcut nicio criză, cum mă temeam.

— Deci ţi-a fost dor să citeşti, spune cu un oftat, de parcă gândul ăsta ar fi obosit-o, apoi scoate o cutie din buzunarul hainei.

— Ce-i asta? întreb.

— Ţi-am cumpărat un cadou, răspunde ea. M-am gândit că s-ar putea să-ţi placă.

În clipa când desfac ambalajul, din el cade o carte: Eu şi copilul meu. Se pare că Mama Budincă de Orez a citit-o mai întâi. Unele fraze sunt subliniate, unele capitole sunt însemnate cu steluţe: „Pregătirea camerei copilului”, „Reţete grozave de piureuri”. Îi mulţumesc şi o pun jos. Am s-o citesc cândva.

Lipsa mea de entuziasm nu-i scapă Mamei Budincă de Orez.

— Bine, recunoaşte ea. Poate că am exagerat când ţi-am interzis toate cărţile şi am ars toate foile şi stilourile din casă.

Nu zic nimic.

— De felul tău, eşti obişnuită să te exprimi prin scris. Aşa că am o sugestie. De ce nu-i scrii copilului tău?

Încuviinţez zâmbind. E cel mai bun sfat pe care l-am primit vreodată de la înălţimea Sa.

Săptămâna a 25-a

Dragă copilă (fiindcă nu-ţi ştiu încă numele, sper să nu te superi că-ţi spun aşa),

E prima scrisoare pe care ţi-o scriu. Am citit odată că unele triburi tradiţionale perpetuează credinţa că fiecare copil trebuie să-şi aleagă părinţii. Am râs de ideea asta, însă acum mi se pare plauzibilă. Mi te închipui stând în cer împreună cu îngerii şi răsfoind un catalog uriaş, legat în piele, cu fotografii ale posibilelor mame. Sub fiecare fotografie se află o scurtă descriere. Îngerii întorc paginile cu infinită răbdare. Tu cântăreşti toate candidatele cu ochi de cumpărătoare.

— Nu asta, spui. Nu, nici asta…

Doctoriţe, inginere, casnice şi femei de afaceri ţi se perindă prin faţa ochilor. Deşi sunt multe candidate eligibile, femei care îşi fac bine meseria şi sunt foarte educate, le ignori.

Chiar atunci un înger întoarce pagina şi se iveşte fotografia mea. Nu e una foarte bună, părul îmi e – din nou – ciufulit şi machiajul neglijent. Port hainele mele de ceapă. Sub fotografia mea e o descriere: Zăpăcită, personalitate haotică, înclinată spre momente de iraţionalitate, trebuie să se regăsească şi caută într-una răspunsuri. Adoră să spună poveşti. Scriitoare. Editorialiste. Literată.

Arătând cu degeţelul spre faţa mea, zici:

— Cu asta s-ar putea să mă distrez. Stai să mă uit mai bine.

Nu ştiu de ce m-ai ales tocmai pe mine dintre toate mamele posibile din lume. Poate că eşti o fată cam nebunatică. Ideea unei mame perfecte ţi se pare plictisitoare. Sau poate că mă cunoşti mai bine decât mă cunosc eu însămi. Poate că vezi potenţialul din mine. Poate că vrei să mă ajuţi să-mi depăşesc lipsurile. Poţi să fii îndrumătoarea mea, cea mai bună profesoară a mea.

Cum am spus, nu ştiu de ce m-ai ales, dar vreau să ştii că mă simt onorată. Sper să nu te fac niciodată să-ţi regreţi decizia şi să spui: „Dintre toate mamele din lume, de ce-a trebuit s-o aleg tocmai pe asta?”.

Mama ta iubitoare, care aşteaptă

cu nerăbdare sosirea ta,

Elif

Săptămâna a 28-a

Mama Budincă de Orez insistă să fac yoga prenatală. Zice că trebuie să învăţ tehnici de respiraţie.

— Respir foarte bine, nu-ţi face griji, spun.

Dar e foarte pornită. Vrea ca naşterea să fie la fel de naturală şi de sănătoasă precum cele pe care e încredinţată că le-au avut stră-străbunicile noastre în trecut. Nu-i atrag atenţia că înaintaşele noastre nu studiau sutrele înainte de-a intra în travaliu.

Săptămâna a 29-a

La cursul de yoga sunt zece femei. Nouă dintre ele au nişte burţi enorme. Fie sunt aproape de termen, fie cursul ăsta te face să te umfli ca un balon cu aer cald. Poate că, încercând să ne înveţe tehnici de respiraţie, instructoarea ne umple cu aer cald.

Singura femeie din încăpere care nu e gravidă este instructoarea: o braziliancă atletică şi veselă, cu păr negru, lung şi cârlionţat. Zâmbetul ei alb ca perla mă întâmpină când mă prezintă grupului.

— Să le urăm bun venit în cercul iubirii lui Elif şi copilului ei, spune şi închide ochii, îndepărtându-se deja.

— Bună, le spun femeilor din grup, însă şi ochii lor sunt închişi.

— Mai întâi ne vom purifica chakrele. Ne vom întări energiile personale. Apoi vom practica tehnicile de respiraţie Pranayama. Vom simţi ridicarea de la Sushumna spre cap şi după aceea ne vom uni cu Sahasrara.

Neavând nici cea mai vagă idee ce trebuie să fac, dar copiind mişcările celorlalte, mă aşez turceşte pe podea, închid ochii şi încerc să mă concentrez asupra acestui nou limbaj.

— Acum să simţim aura care ne învăluie trupurile ca o mănuşă caldă, spune profesoara. Simţiţi cât de delicată este, aproape mătăsoasă?

Spre uimirea mea, simt ceva, o nouă prezenţă, însă nu îmi învăluie delicat trupul, ci mai degrabă mă împunge grosolan în umăr.

— Să-i spunem cu toatele „ne bucurăm că te vedem” acestei energii delicate, continuă profesoara.

— Mă bucur că te văd, murmur.

— Asemenea, vine imediat un răspuns care mă face să tresar.

Vocea mi se pare ciudat de familiară. Bănuitoare, deschid un ochi şi o descopăr pe Milady Cehoviana Ambiţioasă stând pe umărul meu stâng şi zgâindu-se la mine.

— Ce faci aici? îi şoptesc fioros.

— O, nimic. N-am vorbit de mult şi eram curioasă ce mai faci cu viaţa ta.

— Păi, iată-mă aici.

— Probabil ai o grămadă de timp la dispoziţie dacă-ţi pierzi vremea cu aiureala asta, spune. Ultima oară când te-am văzut scriai romane. Şi acum, uită-te la tine.

Nu ştiu ce să răspund, aşa că aştept să văd cum continuă.

— Vino, ar trebui să scrii chiar acum. Povestiri, idei, intrigi, lumea imaginaţiei… Toate te aşteaptă. Ce cauţi aici, desfundând chakre şi bolborosind cuvinte indiene pe care nici măcar nu le înţelegi? Of, mai bine mă ascultai când te-am rugat să te duci să-ţi legi trompele uterine.

Între timp, profesoara spune plină de zel:

— Yoga înseamnă „a uni” în limba sanscrită. Scopul nostru e să asigurăm unitatea trupului, minţii şi sufletului.

Milady Cehoviana Ambiţioasă pufneşte.

— Cum rămâne cu unitatea Degeţicilor? Suferim sub cea mai rea dintre monarhii.

— O, te rog, scuteşte-mă, zic. Dictatura voastră militară a fost chiar mai rea.

— Şi acum vom pătrunde în tărâmul interior, unde vom medita asupra bătăilor inimii, spune profesoara, şi vom deveni Una cu universul.

— Eu plec, spune Milady Cehoviana Ambiţioasă. Tu n-ai decât să rămâi şi să devii Una cu cine pofteşti la 250 de lire pe şedinţă.

Neluându-mi în seamă încercările de-a spune ceva, sare pe pervazul ferestrei, îmi aruncă un salut milităresc şi dispare. Închid ochii şi stau nemişcată, însă degeaba. Nu mai sunt în stare să mă las în voia cursului. Poate că Milady Cehoviana Ambiţioasă are dreptate. Nu sunt în stare să mă unesc nici măcar cu Degeţicile dinăuntrul meu, darămite cu universul.

Săptămâna a 32-a

Ies la cumpărături cu Mama Budincă de Orez şi petrec ore întregi în magazinele pentru gravide. Nu ştiam că există o întreagă industrie a modei pentru bebeluşi, cu atâtea colecţii sofisticate şi moderne. Sunt atât de drăguţe şi de scumpe, mai ales când îţi dai seama că fiecare dintre articolele de designer va fi purtat numai câteva săptămâni, ca să nu mai spunem că va fi împroşcat tot timpul cu vomă, bale şi pipi.

Mă întreb de câte dintre produsele astea pentru bebeluşi avem într-adevăr nevoie. Răţuşte de plastic care măcăie în cadă, perne încălzitoare din lână merinos organică, halate de baie ecologice pentru vară, halate de baie ecologice pentru iarnă, clopoţei speciali de prins la căruţ, perii netoxice pentru curăţarea răţuştelor din cadă, opritoare în formă de dinozauri care să împiedice uşile să se trântească, stickere în formă de planete şi stele pentru tavanul camerei copilului…

Toate zorzoanele astea o atrag pe Mama Budincă de Orez ca un magnet. Aleargă de la un magazin la altul, cu cartea mea de credit în mână, hotărâtă să cheltuiască şi ultimul cent pe care-l mai am pe lucruri roz drăgălaşe pentru bebeluşe. E atât de prinsă de febra cumpărăturilor, că îmi vine să fug de ea. Dar unde? Poate oare vreo gravidă să se ferească de latura ei maternă?

Săptămâna a 34-a

Săptămâna asta aflu ce subiect vast e inteligenţa unui bebeluş pentru o viitoare mamă. Înălţimea Sa e obsedată de chestia asta. Pastile cu Omega-3, capsule cu ulei de peşte şi un soi de lichid care răspândeşte cel mai greţos miros… Îmi tot vâră chestiile astea pe gât, încredinţată că, dacă înghit destule, copilul o să aibă un coeficient de inteligenţă ridicat.

— Caviarul e cel mai bun, spune ea. Dacă o femeie însărcinată mănâncă în fiecare zi două linguriţe de caviar, sunt şanse ca bebeluşul să iasă geniu.

— După teoria ta, oamenii care trăiesc pe lângă Marea Caspică trebuie să fie fantastic de deştepţi, zic.

Îmi concediază sarcasmul cu o fluturare din mână, ca şi cum ar alunga o muscă sâcâitoare.

— Fă doar cum îţi spun, îmi ordonă.

Nu înţeleg obsesia pentru inteligenţă. Şi nu doar a Mamei Budincă de Orez. În sălile de aşteptare din cabinetele medicale, în programele de la televizor, pe bloguri şi site-uri, în ziare, peste tot şi tot timpul, femeile însărcinate caută căi de-a mări inteligenţa copiilor lor.

— Să presupunem o clipă că teoria asta cu caviarul şi inteligenţa ar fi adevărată, mă aventurez eu.

— Bine, se învoieşte Mama Budincă de Orez.

— Să spunem că mamele din Turcia au creat acest „bebeluş superinteligent”. Ce se întâmplă atunci? Copilul se naşte şi, când creşte destul ca să meargă şi să vorbească, devine clar că e supradotat. E bun la muzică, pictură, sculptură, artă, matematică. Dar îi place şi să citească, devorându-i pe clasici la cinci ani.

— Încotro baţi? întreabă Mama Budincă de Orez bănuitoare.

— Mă întreb doar: ce se va întâmpla cu aceşti copii îndopaţi cu icre de peşte într-un mediu care nu recompensează diferenţele între indivizi şi talentele ieşite din comun? Ce ironie mai e şi asta să-ţi doreşti un copil deştept, dar să nu fii în stare să te porţi cum trebuie cu un copil inventiv?

Mama Budincă de Orez izbeşte furioasă cu sceptrul.

— Gata! Ştiu de unde vin toate văicărelile şi lamentările astea, spune. Ai stat de vorbă cu Domnişoara Cinica Doctă, nu-i aşa? Te vezi cu ea pe ascuns, nu-i aşa?

Roşind până în vârful urechilor, mă opresc şi nu mai spun nimic.

Săptămâna a 36-a

E adevărat. Am continuat s-o vizitez pe Domnişoara Cinica Doctă pe-ascuns. Tragem perdelele, încuiem uşile şi vorbim despre cărţi – aşa cum făceam în vremurile bune de odinioară. Ca două intelectuale în toată regula, îi bombănim şi îi ponegrim pe toţi ceilalţi, ţinând fruntea sus, simţindu-ne precum cele mai strălucitoare becuri din candelabrul de cristal al societăţii. Mă stric de râs când Domnişoara Cinica Doctă îşi aruncă un cearşaf de pat pe umeri şi îşi ia o păstaie de fasole verde drept sceptru. Imită grozav.

Într-o zi spune din senin:

— Te-ai întrebat vreodată de ce mamele vorbesc la persoana întâi plural când li se adresează copiilor?

— Ce vrei să spui?

— Fii atentă. Vorbesc tare caraghios. Ne-am murdărit? spun. Ne e sete? Ne-am udat pantalonaşii?

Întind gâtul şi ascult cu atenţie.

— Dacă puştiul se împiedică şi cade, mama începe: „Of, scumpete, ne-am împiedicat? Nu s-a întâmplat nimic, nu doare!”. De unde ştie dacă doare sau nu? Doar n-a căzut ea, ci copilul!

— Mda, ai dreptate, zic.

— Copilul are un corp separat de al mamei lui şi ca atare e o fiinţă ontologic diferită. Multe mame pur şi simplu nu sunt în stare să accepte asta.

— E foarte adevărat, încuviinţez.

Dintr-odată tonul i se îmblânzeşte.

— Fii pur şi simplu tu însăţi, spune ea. N-o lăsa pe Mama Budincă de Orez să te transforme într-o mamă-glob de zăpadă din aia de-a ei.

— Ce-i aia o mamă-glob de zăpadă?

— Ştii, mamele alea pe jumătate isterice care le vorbesc copiilor pe un ton piţigăiat de broască de jucărie chiar şi după ce au crescut. Care vor să-i alăpteze până merg la facultate. Maternitatea le-a luat minţile. Trăiesc într-un vid. Lumea lor e un glob de zăpadă. Colorat şi drăguţ pe dinăuntru, fără îndoială, însă prea ocrotitor şi înăbuşitor. Să nu devii una dintre…

Lasă fraza neterminată.

— Cine? Eu? Niciodată! spun sigură pe mine.

— Puţin desparte maternitatea de fascism, mă previne ea.

— Crede-mă, zic, nici măcar nu o să-i bag cu forţa mâncare în gură fetiţei mele. Dacă nu vrea să mănânce, atunci n-o să mănânce. Am să-i las spaţiu şi libertate din belşug de la început. O să vezi ce mamă democrată voi fi.

— Bun, exclamă Domnişoara Cinica Doctă. Aşa te vreau, Mare Eu.

Săptămâna a 38-a

Săptămâna asta am învăţat că trupul unei gravide nu-i aparţine ei, ci tuturor femeilor.

Acum câteva zile, când făceam cumpărături la băcănie, o doamnă în vârstă pe care n-am mai văzut-o în viaţa mea s-a apropiat, inspectând lucrurile din căruciorul meu.

— O, cumperi vinete! a exclamat cu o expresie de groază amestecată cu compătimire pe chip.

— Mda, am zis cu prudenţă.

— Dar conţin nicotină, a spus ea şi s-a întors spre băiatul de prăvălie, de parcă el ar fi fost vinovat de această greşeală îngrozitoare. Cum poţi să-i dai vinete? Du-le înapoi.

Băiatul de prăvălie a încuviinţat din cap, acceptând autoritatea doamnei. Fără să mă consulte, mi-a luat vinetele din cărucior.

— Dă-i mai bine nişte broccoli, a spus bătrâna doamnă.

Băiatul de prăvălie s-a conformat din nou.

— Şi nişte spanac. E foarte sănătos. O, şi nu uita de ardei. Orice mâncare ai găti, pune întotdeauna ardei verde în ea.

În căruciorul meu au apărut o pungă cu spanac şi jumătate de kilogram de ardei verzi.

— Aţi terminat cu cumpărăturile mele? Acum pot să plec? am întrebat.

Amândoi mi-au zâmbit larg.

La fel mi se întâmplă şi când mă duc la piscina din cartier. Toate femeile simt nevoia să spună ceva, orice, ca să mă ajute să trec peste încă o zi de sarcină.

— Ai grijă. Podeaua e foarte alunecoasă, zice una.

— Mai bine stai la umbră, zice alta prevenitor.

— Ai grijă să nu plonjezi cu burta înainte, zice cea de lângă ea.

— Să nu înghiţi clor, adaugă altcineva.

Pe stradă, în autobuz, pe vapor, în cafenele şi restaurante, femei total străine îmi oferă sfaturi. Dacă una dintre ele mănâncă ceva, îmi oferă imediat jumătate.

Pot să spun cât vreau „nu, mulţumesc”, ele tot insistă până când cedez. Aşa că umblu prin oraş mâncând din sendvişurile şi prăjiturile altor oameni. Nu contează că nu le-am întâlnit niciodată pe femeile astea sau că n-o să le mai văd niciodată. Cu gravidele nu se formalizează nimeni. Când nu se formalizează nimeni, nu există intimitate.

Săptămâna a 39,5-a

Un val de linişte s-a pogorât asupra mea. Curenţi de aer mişcă încet vălul de nori din zare şi lalelele din Istanbul îşi leagănă florile liliachii, roşii şi galbene. Dintr-odată, lumea e un loc splendid şi viaţa e un paradis. Zâmbesc atât de mult, că muşchii din jurul gurii mi-au slăbit.

Astăzi, când trec pe lângă stâlpul de electricitate, descopăr că tenişii Converse nu mai sunt acolo. Cineva trebuie să-i fi dat jos. Ce grozav! Ce plăcută e vremea, ce drăguţi sunt oamenii, ce albastru e cerul. Ce minunată e lumea!

— Se numeşte hormonul fericirii, spune Mama Budincă de Orez. Este eliberat când o femeie se apropie de naştere.

Pentru prima oară în viaţă, îmi dau seama câtă putere au hormonii asupra noastră. M-am considerat întotdeauna un om care gândeşte, face alegeri, creează. Dar oare în ce măsură vieţile şi relaţiile noastre, purtările şi alegerile noastre sunt dirijate de hormoni? Dacă sunt în stare să-ţi ridice moralul, pot oare să facă şi contrariul, să te arunce în hăul tristeţii? Însă viaţa e prea frumoasă ca să mă gândesc la astfel de lucruri tulburătoare, aşa că pur şi simplu n-o fac.

Săptămâna a 41-a

Panică! A sosit clipa şi sunt îngrozită. Maiestatea Sa Regina face tot ce poate ca să mă liniştească, dar degeaba. O singură Degeţică mă poate ajuta acum. Trebuie să vorbesc cu ea.

Cu burta la gură, atentă să nu alunec, cobor treptele spre pivniţa sufletului meu. Acolo, într-un oraş la fel de spiritualizat ca Muntele Athos, în spatele unei uşi de lemn, o găsesc pe Doamna Derviş, stând turceşte pe o frunză de viţă. Poartă nişte sandale azurii în picioare şi un Hu de argint la gât.

— Doamnă Derviş, putem sta de vorbă?

— Sigur, spune ea. Cuvintele sunt daruri pe care o fiinţă i le face alteia.

— OK, îţi aminteşti când mă simţeam recunoscătoare că nu sunt elefant? Ei, acum îmi doresc să fiu.

Văzându-i expresia de pe chip, hotărăsc să abordez altfel problema.

— Nu sunt pregătită pentru naşterea asta şi nu ştiu ce să fac. Nouă luni e un timp prea scurt.

— Mai întâi, linişteşte-te, spune cu blândeţe.

— Dar ce să fac?

— Nimic, zice ea.

— Nimic?

— Te-ai obişnuit atât de mult să faci tot timpul ceva, încât să nu trebuiască să faci ceva te sperie. Dar să nu faci nimic e, de fapt, foarte liniştitor. Nu te teme, corpul tău ştie ce să facă, aşa cum ştiu şi copilul, şi universul. Tot ce trebuie să faci e să capitulezi.

Capitulare e un cuvânt care nu mi se potriveşte deloc, aşa că îmi muşc buzele şi oftez.

— Sufiţii cred că lumea e un pântece matern, ştii? mă întreabă. Suntem cu toţii copii într-un pântece. Când vine vremea, trebuie să părăsim lumea. Ştim asta, dar nu vrem să plecăm. Ne temem că, după ce murim, încetăm să existăm. Însă moartea e de fapt o naştere. Dacă am reuşi să înţelegem asta, nu ne-am mai teme de nimic.

Să-mi imaginez lumea ca pe un pântece enorm şi pe noi, miliardele de oameni dinăuntrul lui, de toate rasele şi religiile, aşteptând să ne naştem într-o altă viaţă are un efect calmant asupra nervilor mei.

— Doamnă Derviş, spun, mi-a fost dor de tine.

— Şi mie mi-a fost dor de tine, răspunde ea. Acum du-te şi capitulează. Restul va veni de la sine.

Două zile mai târziu, dimineaţă devreme, îl trezesc pe Eyup şi ne îndreptăm liniştiţi spre spital. Absolut tot – tehnicile de respiraţie, yoga prenatală, caviarul, salatele de broccoli şi chiar Little Women – îşi pierde însemnătatea în clipa în care capitulez.

Cărţi şi copii

Asemuirea copiilor cu cărţile nu e o metaforă obişnuită în lumea literară, însă asemuirea cărţilor cu copiii este cu siguranţă. Jane Austen îşi considera romanele copii ei şi se referea la eroinele sale drept „Emma a mea”, „Fanny a mea”, „Elinor a mea”. George Eliot, când vorbea despre cărţile sale, le numea copiii ei. La fel, jurnalele Virginiei Woolf sunt pline de referiri la scris ca la o experienţă maternă. Deşi exemplele abundă, mi se pare curios că numai scriitoarele folosesc această metaforă. N-am auzit niciodată de vreun scriitor care să-şi privească romanele ca pe copiii lui.

Oricât de răspândită pare să fie această metaforă, există o diferenţă esenţială între copii şi cărţi care n-ar trebui trecută cu vederea. Copiii sunt cu totul deosebiţi prin infinita grijă şi atenţie de care au nevoie după ce se nasc. Neajutorat şi fără dinţi, copilul este cu totul dependent de mama lui sau a ei multă vreme.

Însă cărţile nu sunt aşa. Ele pot sta pe propriile picioare încă de la naştere – adică de la data publicării lor – şi pot înota imediat, exact ca puii de ţestoasă: entuziaşti, încăpăţânaţi, şovăielnici – de pe nisipurile calde ale editurilor până la apele întinse şi albastre ale cititorilor.

Sau poate că romanele seamănă cu bobocii de raţă. De îndată ce deschid ochii spre lume, iau pe oricine zăresc prima oară drept mama lor. În locul autorilor, „mamele” pot fi redactorii, traducătorii sau, da, cititorii iubitori. Dacă se întâmplă într-adevăr astfel, autorii nu trebuie să stea neapărat cu ochii pe ele sau să discute despre ele, aşa cum cărţile nu trebuie să dea interviuri, să pozeze pentru fotografii sau să facă turnee de promovare. Noi, scriitorii şi poeţii, suntem cei care râvnim la recunoaştere şi elogii. Altminteri, cărţile n-au nevoie să fie îngrijite în vreun fel de autorii lor.

Una dintre scriitoarele care a ridiculizat orgoliile şi ambiţiile din lumea artei şi culturii a fost Dorothy Parker. Fiind mărunţică şi slăbuţă, prezenţa ei fizică poate că nu era copleşitoare, însă cuvintele care curgeau din condeiul ei încă uimesc şi amuză cititorii de azi. În calitate de „cea mai renumită femeie de spirit din America”, criticul cu limba ascuţită de la Vanity Fair şi The New Yorker scria despre o gamă largă de subiecte fără să-şi ascundă ghearele. Era cea mai tăcută membră a faimoasei Algonquin Round Table{26}, şi totuşi a rămas cea mai renumită dintre toţi.

Având un talent special de-a iubi bărbaţi nepotriviţi, imposibili, a suferit mult din cauza câtorva relaţii nefericite, depresii, pierderi de sarcină şi a unui avort. Dar probabil că niciuna dintre relaţiile ei nu a lăsat urme mai adânci în viaţa sa decât căsătoria ei întreruptă şi reluată cu actorul şi dramaturgul Alan Campbell. Ca două planete care se învârt pe aceeaşi orbită fără să se întâlnească vreodată cu adevărat, s-au epuizat unul pe celălalt la nesfârşit – până în acea zi din anul 1963 când Campbell s-a sinucis. Parker însăşi a supravieţuit mai multor tentative de sinucidere de-a lungul anilor – fiecare episod înrăutăţindu-i probabil dependenţa de alcool.

O militantă energică pentru egalitatea dintre sexe şi pentru drepturile omului, Parker critica rolurile sociale dominante din epoca sa. În poemele, povestirile şi eseurile ei, punea sub semnul întrebării tot felul de clişee şi tabuuri. Unul dintre poemele sale de început rezumă părerea ei despre viaţă.

Să mă las de glume, să mă las de toate,

Aş avea de câştigat, tot ce se poate,

Dar eu rămân aşa, c-aşa îmi place mie,

Să mă doară-n pălărie.

Prietenia ei strânsă cu Dashiell Hammett şi Lillian Hellman a fost unul dintre subiectele favorite ale istoricilor literari. Mulţi ani mai târziu, întrebată dacă a existat vreodată o competiţie între ele două ca scriitoare, Hellman a răspuns: „Niciodată”. Relaţia lor a fost una de dependenţă, aşa cum susţinea ea: „Cred că între bărbaţi şi femei ar trebui să existe dependenţă, chiar şi între prieteni… Firile independente nu se tem de dependenţă”. Dar în climatul paranoic de la începutul anilor ’50, nu le-a luat mult până să ajungă pe lista neagră a Hollywoodului{27}. Nu că le-ar fi păsat prea mult. Erau creative şi autodistructive; erau membrele unei generaţii care iubea băutura, se lansa în certuri şi dispute şi râdea din belşug; şi au murit fie prea devreme, fie prea deprimate.

Parker nu era o admiratoare entuziastă a iubirii romantice, vieţii conjugale şi maternităţii. Când zărea vreo mamă care făcea mare caz de copilul ei în public, nu pierdea niciodată prilejul să critice scena. Pentru ea, maternitatea părea să fie un soi de capcană şi de nefericire continuă. Mintea îi era tăioasă, dispoziţia, schimbătoare, sarcasmul, legendar şi ochii negri îi erau plini de neastâmpăr – aproape până când a murit în urma unui atac de cord, la şaptezeci şi trei de ani, singură într-o cameră de hotel.

Dacă a existat vreodată în lumea literară o voce care să vibreze de furie, compasiune, dreptate şi iubire – toate odată şi cu aceeaşi forţă –, aceea a fost vocea lui Audre Lorde. Era un suflet înzestrat cu nenumărate talente şi multiple roluri: poetă, scriitoare, femeie de culoare, lesbiană, activistă, supravieţuitoare a cancerului, profesoară şi mamă a doi copii. Foarte devreme, şi-a schimbat prenumele din Audrey în Audre, nu doar pentru că îi plăcea simetria acestuia cu numele ei de familie, ci pentru că pur şi simplu îi stătea în putere. Îi plăcea să se recreeze pe sine iar şi iar, să-şi remodeleze inima şi destinul, ca pe două bucăţi de aluat moale. Într-o ceremonie ţinută înainte de moartea ei, i s-a dat un nou nume, Gamba Adisa – „Luptătoarea: Cea care se face uşor înţeleasă”.

Uneori era propria ei mamă, iar alteori – propria ei fiică. Se vedea pe sine ca pe-o verigă într-un lanţ nesfârşit, ca pe o parte dintr-un „continuum de femei”. Conciliind diferenţele mai presus de orice limite, înfruntând rasismul, sexismul şi homofobia, Lorde a încurajat ceea ce ea vedea ca pe o „transformare a tăcerii în limbaj”. Prin cuvinte ne înţelegem pe noi înşine şi unii pe alţii şi scoatem la iveală înţelepciunea lăuntrică ce există în fiecare dintre noi. Să creeze legături era unul dintre marile sale talente – între scriitor şi cititor, alb şi negru, soră şi soră. „Sunt cine sunt, fac ce-am venit să fac, acţionez asupra voastră ca un drog sau o daltă, ca să vă reamintesc de fărâma de mine dinăuntrul vostru, aşa cum şi eu vă descopăr înăuntrul meu.”{28}

În romanul ei autobiografic, Zami: A New Spelling of My Name, Lorde şi-a privit îndeaproape copilăria petrecută în Harlem şi maturizarea ca feministă lesbiană de culoare. Spunea că îşi dorise mereu să fie deopotrivă bărbat şi femeie, însumând în personalitatea sa cele mai puternice şi mai vii trăsături ale mamei şi ale tatălui ei. Scrierile sale erau impregnate de credinţa că tocmai prin sinteza contrariilor aparente suntem ceea ce suntem. În fiecare femeie există trăsături masculine şi în fiecare bărbat – trăsături feminine. Prin urmare, tratarea celor două sexe ca şi cum s-ar exclude reciproc era o mare amăgire şi o îndepărtare de la înţelegerea umanităţii în toată complexitatea şi plenitudinea ei.

Surprinzător, maternitatea e redefinită în scrierile lui Lorde şi glorificată fără a fi sanctificată. E divină, însă nu are nimic sacru. Lorde credea că în fiecare dintre noi există o mamă de culoare, indiferent dacă suntem mame sau nu. Chiar şi bărbaţii au înăuntrul lor această trăsătură, deşi adesea preferă să nu aibă de-a face cu ea. Metafora mamei negre a lui Lorde era vocea intuiţiei, creativităţii şi pasiunii neînfrânate. „Taţii albi ne-au spus «Gândesc, deci exist», pe când mama neagră din fiecare dintre noi, poeta, ne şopteşte în vis «Simt, deci pot fi liber».”

Lorde nu a respins categoric raţionalismul şi empirismul, însă a vrut să arate clar, o dată pentru totdeauna, cât de limitate erau fiecare în înţelegerea lumii. Excesul de gândire analitică şi venerare a teoriilor abstracte nu-i erau deloc pe plac. Legătura ei cu limbajul şi felul în care simţea pulsul universului erau făţiş senzuale. Privea personalitatea – şi prin urmare condiţia de femeie şi mamă – ca fiind în esenţă multistratificată. De aceea nu s-a lăsat încadrată într-o singură categorie statică. Era mereu nenumărate lucruri deodată şi rămâne astfel chiar şi după moartea ei.

Dacă Audre Lorde ar fi fost în viaţă astăzi şi ne-am fi întâlnit, probabil că ar fi râs de cele şase Degeţici ale mele şi apoi şi le-ar fi scos la iveală pe ale sale, puzderie, ca să danseze împreună sub o ploaie caldă de vară.

Sandra Cisneros e o scriitoare elocventă şi o intelectuală tranşantă, care se declară „mama nimănui şi soţia nimănui”. A vorbit întotdeauna cu sinceritate şi curaj despre dificultăţile – şi deliciile – de-a fi o femeie singură într-un mediu patriarhal şi o scriitoare la graniţa dintre două culturi, mexicană şi americană. „Cred că scriitorii sunt întotdeauna împărţiţi între a-şi trăi viaţa şi a se privi trăind-o”, spune ea.

Născută la Chicago, în 1954, singura fată a unei familii cu şase băieţi, Cisneros a urmărit îndeaproape modelarea masculinităţii şi cât de dureroasă putea fi ea pentru cei care nu se integrau în rolurile de gen date. Deşi a crescut într-o casă ticsită şi gălăgioasă, s-a bucurat de multă iubire din partea ambilor părinţi şi i s-a acordat destulă libertate. „Sunt rodul unei femei aprige, care a fost îndeajuns de curajoasă ca să-şi crească fiica într-un stil netradiţional”, spune ea.

Cisneros susţine că vrea să scrie genul de poveşti care nu ajung să fie spuse. The House on Mango Street este povestea fascinantă a Esperanzei, o fată de origine mexicano-americană care creşte într-un cartier hispanic din Chicago. Cartea abordează deschis machismul, şovinismul şi lupta femeii de culoare pentru a-şi găsi propria voce. Esperanza descoperă curând că scrisul îi vindecă rănile, îi eliberează sufletul. O ajută să-şi dezvolte talentele naturale, să afle cine este cu adevărat şi să reziste tuturor felurilor de îndoctrinare care îi îngrădesc alegerile în viaţă pe baza sexului, culturii sau clasei sale.

Punând sub semnul întrebării construcţia feminităţii, atât în cultura mexicană, cât şi în aceea americană, Cisneros vrea să exploreze modele alternative ale acesteia. Părerile ei despre căsătorie şi maternitate au fost întotdeauna controversate. Într-un interviu, mărturiseşte că în multe privinţe încă se simte ca un copil. Tocmai din această cauză, pentru că este încă unul dintre ei, nu creşte copii şi nu-i cocoloşeşte. Copiii nu se poartă aşa unul cu altul. Cisneros explică cum, la douăzeci şi la treizeci de ani, a amânat să se căsătorească şi să-şi întemeieze o familie pentru a se putea concentra asupra scrisului şi a muncii ei. Totuşi, când a ajuns la patruzeci de ani, a simţit că trebuia să se căsătorească neapărat, nu pentru că şi-o dorea, ci pentru că tatăl ei îşi dorea asta. I-a mai luat câţiva ani ca să-şi dea seama că nu trebuia s-o facă – o revelaţie care a condus-o spre decizia finală: N-o să se mărite. Fiind întrebată de ce a ales să nu-şi întemeieze o familie, a dat un răspuns curios: „Scrisul este copilul meu şi nu vreau să se interpună nimic între noi”.

Dorothy Parker, Audre Lorde şi Sandra Cisneros – femei care au refuzat să echivaleze creativitatea feminină cu reproducerea şi au continuat să scrie cu pasiune. De la ele învăţăm să privim dintr-o nouă perspectivă făurirea feminităţii, surorităţii şi a masculinităţii. Citind cărţile lor, sufletele ni se deşteaptă şi străpung carapacea obişnuinţelor zilnice. Aflând mai multe despre vieţile lor, ne dăm seama că predispoziţiile culturale pe care ni le-am format ca parte din educaţie fiecare dintre noi din fragedă copilărie nu sunt nici incontestabile, nici imuabile. E adevărat, toate trei au avut vieţi diferite şi au venit din medii culturale deosebite. Dar au în comun un lucru: nu au luat de bune rolurile şi barierele de gen. Au pus la îndoială normele prestabilite şi, cel mai important, au schimbat lumea schimbându-se pe ele mai întâi.

O mare fără ţărm

Copila doarme în pătuţ. Cine a născocit expresia „să dormi ca un prunc” nu ştie despre ce vorbeşte. Copiii moţăie pe bucăţi, trezindu-se din timp în timp, de parcă ar vrea să verifice dacă eşti încă acolo şi dacă naşterea n-a fost decât un vis.

Cât despre mine, nu dorm deloc. De cum închid ochii, gânduri neplăcute şi imagini tulburătoare îmi năpădesc mintea. Cine ar fi putut şti că ţeasta mea e un asemenea arsenal de nelinişti? În jurul ochilor mi-au apărut cearcăne maronii şi rotunde ca simiţii din Istanbul. Niciodată nu mi-a trecut prin cap că inima mea ar putea strânge înăuntrul ei o durere atât de apăsătoare.

Port o cămaşă de noapte lungă, de culoarea lavandei, cu forme răzleţe de-a lungul liniei sânilor. Una dintre bretele s-a rupt şi a fost legată în grabă. Dar fiindcă acum o bretea e mai scurtă decât cealaltă, decolteul pare înclinat de la distanţă, dând senzaţia că alunec într-o parte, ca o corabie pe cale să se scufunde. Poate chiar alunec. Cât despre formele de pe cămaşa de noapte, deşi par a fi creaţia unui stilist nebun, sunt de fapt pete de lapte şi vomă.

Au trecut şapte săptămâni de când am născut.

Vreau să fiu o mamă minunată, o mamă perfectă, însă fac numai greşeli. Sunt groaznic de stângace când e vorba să schimb scutece, să fac copilul să râgâie sau să mă prind cum aş putea pune capăt acceselor de sughiţ. Încrederea în mine a devenit o cupă de îngheţată care se topeşte rapid sub presiunea maternităţii. M-ar fi ajutat dacă Eyup ar fi fost lângă mine, însă a plecat să-şi facă stagiul militar obligatoriu. În următoarele şase luni îşi va face pregătirea militară într-o mică divizie din Ciprul de Nord, aşa că voi fi singură.

Cinci nopţi pe săptămână, un canal de televiziune difuzează reluări din Roata norocului pentru cei care nu pot să doarmă. Două blondine îmbrăcate în fuste mini foarte scurte şi topuri scânteietoare întorc literele de pe tabela de puzzle operată manual. Mă aşez şi mă uit. Literele alcătuiesc cuvântul D_PR__IE, însă refuz să-l rostesc cu glas tare.

Între timp, o roată a norocului uriaşă se învârte în mintea mea, aprinzându-şi becurile ţipătoare. Îmi împart sarcinile zilnice în porţiuni de diferite culori şi acord puncte fiecăreia, însă toate sunt cu minus în faţă.

Să fac copila să vomite

ridicând-o prea brusc din pătuţ -15 puncte

Să ţip la oameni, răzbunându-mă

pe alţii pentru propriile greşeli -25 puncte

Să mă simt deosebit de netalentată -30 puncte

Să mă sperii când plânge copila şi

să plâng odată cu ea -50 puncte

Să plâng fără oprire, chiar şi după

ce copila s-a liniştit -70 puncte

La sfârşitul fiecărei zile, îmi adun punctele şi întotdeauna sfârşesc pe minus. Graficul maternităţii seamănă până acum, în cazul meu, cu un indice în scădere al bursei de valori. Mă sâcâie tot mai tare bănuiala că altor femei li s-a spus să se pregătească ani de zile pentru schimbarea ce vine odată cu naşterea unui copil şi că eu n-am fost pe fază. Cum o să mă descurc ca mamă când nici ca femeie n-am fost în stare să mă descurc firesc şi uşor?

Ştiu că am nevoie de ajutor, dar nici nu-mi trece prin cap să-l cer.

Mă gândesc la Doris Lessing – o scriitoare şi o gânditoare uimitoare. Născută în Persia, în 1919, laureata Premiului Nobel şi-a petrecut copilăria la o fermă din Rhodesia de Sud (Zimbabwe). A fost crescută de o mamă dominatoare şi trimisă la o şcoală catolică, unde a învăţat să fie o doamnă cuviincioasă şi pioasă. Astăzi îşi aminteşte mare parte din copilăria ei colonială ca pe un timp cu „puţină bucurie şi multă tristeţe”. Lessing a renunţat la şcoală când a împlinit treisprezece ani, şi-a părăsit căminul şi mama doi ani mai târziu şi a trebuit practic să se crească singură.

Era o fată-femeie care şi-a fost singură mamă.

La nouăsprezece ani, s-a căsătorit şi a avut doi copii, un băiat şi o fată – o experienţă revoluţionară, despre care vorbeşte cu lux de amănunte în autobiografia ei în două volume, Under My Skin şi Walking in the Shade. Scrie cu candoare despre sentimentele contradictorii pe care le-a avut în această perioadă – dorinţa de-a petrece mai mult timp cu alte mame, vorbind despre copii şi piureuri, şi dorinţa la fel de puternică de-a fugi de toate. Lessing critică extrem de dur felul cum ajung să se schimbe multe femei capabile după ce nasc. E de părere că astfel de femei se ataşează fericite de cămin o vreme, însă mai devreme sau mai târziu încep să devină neliniştite, dificile şi chiar nevrotice. „Nu există plictiseală mai mare decât aceea a unei tinere femei inteligente care îşi petrece toată ziua cu un copil foarte mic”, apune ea. Privind înapoi către primii ani de după naştere, o surprinde cât de mult muncea şi cât de obosită se simţea tot timpul. „Mă întreb cum am reuşit. Jur că mamele tinere sunt dotate cu un soi de umoare sau de hormon care le ajută să reziste.”{29}

Triplul rol de menajeră, mamă şi soţie n-a făcut-o pe Lessing fericită. În 1943, şi-a părăsit soţul şi cei doi copii pentru a se căsători cu Gottfried Lessing, un activist comunist. Au avut un fiu, Peter. Mariajul s-a sfârşit în 1949. Lessing nu mai suporta deja viaţa din Rhodesia, mai ales rasismul clasei conducătoare albe. Luându-şi cu ea fiul, ceva bani şi o mulţime de fantome, s-a mutat înapoi în Marea Britanie. A fost o decizie crucială şi dureroasă, care o obliga să-şi lase ceilalţi doi copii cu primul ei fost soţ. A adus cu sine în Anglia manuscrisul întâiului ei roman, The Grass Is Singing. Cartea a fost publicată un an mai târziu şi de atunci Lessing s-a dedicat în întregime scrisului.

Un cazan dă în clocot în mintea mea. Dacă nu reuşesc să devin o mamă bună şi o soţie bună? Nu vreau să mă trădez pe mine însămi şi să mă prefac că aş fi ceva ce nu sunt. Ce mă sperie cel mai tare e posibilitatea unei reacţii de respingere între scris şi responsabilităţile casnice. Romancierii sunt nişte oameni îndrăgostiţi de ei înşişi cărora nu le place să atragă atenţia asupra acestui lucru. Mamele, pe de altă parte, ar trebui să fie nişte fiinţe altruiste – măcar pentru o vreme –, care dăruiesc mai mult decât primesc. Probabil că-mi fac prea multe griji, însă grijile vin odată cu gândurile.

Cum aş putea să-i spun creierului meu să nu gândească?

Eyup mă sună de câte ori poate între exerciţiile pe teren. Legătura e întotdeauna proastă şi se aud paşi apăsaţi sau de marş, strigăte şi ţipete în fundal, lucru total opus vieţii mele din Istanbul, unde urmăresc Baby TV şi ascult răpăitul ploii pe begonii.

— Bună, iubito, spune Eyup.

— Bună, zic. Cum îţi merge, iubire?

— Am slăbit vreo patru kile, dar mă descurc. Facem o sută de flotări, o sută de tracţiuni şi alergăm trei kilometri în fiecare dimineaţă. Acum am nişte bicepşi ca ai lui Chuck Norris şi sunt atât de bronzat la faţă de-atâta stat la soare, că aş ieşi în evidenţă chiar şi pe-o străduţă întunecoasă.

Zâmbesc – de parcă m-ar putea vedea.

— Mi-e dor grozav de tine, spune cu o voce uşor tremurătoare.

— Şi mie mi-e dor de tine.

— Ce făceai când te-am sunat?

— Puneam zece picături de carminativ într-o linguriţă ca să domolesc sughiţurile copilului şi mă gândeam la Doris Lessing.

— Ajută?

— Nu prea, mai degrabă înrăutăţeşte lucrurile.

— Care dintre ele? Carminativul sau Doris Lessing?

— Amândouă, răspund.

La celălalt capăt al firului se lasă tăcerea o clipă. Apoi, Eyup zice cu blândeţe:

— Draga mea, gândeşti prea mult. Asta îngreunează lucrurile.

— Ce vrei să spui?

— Mulţi oameni nu analizează şi reanalizează într-una fiecare mărunţiş, ştii, îşi văd pur şi simplu de rutina zilnică, îmi atrage el atenţia. Ca atunci când trebuie să faci o sută de flotări, aşa că te resemnezi pur şi simplu şi le faci.

— Vrei să mă apuc de făcut flotări? întreb.

— Ei, hai, ştii ce vreau să spun, răspunde el râzând uşor. Nu poţi să te lipseşti de gândit o vreme?

— Nu ştiu, zic. Stai să mă gândesc.

De ce suntem deprimaţi când vrem să fim fericiţi?

În seara următoare, membrele Corului Vocilor Discordante încep să se ciondănească înăuntrul meu. Le pun tuturor aceeaşi întrebare: Cum e posibil să mă simt deprimată când sunt de fapt fericită şi recunoscătoare?

1. „Hei, e din cauza hormonilor”, spune Mica Domnişoară Practică. „Totul o să fie bine. Putem să facem nişte analize ca să vedem care-i problema. Ia nişte pastile de fericire. Ştii cum li se spune: «zâmbete la cutie». Mâna puternică a medicinii occidentale o să rezolve problema cât ai zice peşte. Sună-ţi doctorul şi cere-i ajutorul. Lasă-i pe ei să se ocupe. Fii practică!”

S-ar putea să aibă dreptate. Ar trebui să-mi sun doctorul. Dar mândria mea – sau vanitatea – n-o să-mi îngăduie. Nu vreau să-i fie nimănui milă de mine sau să-şi dea cu părerea despre sănătatea mea mintală. Doctorul meu a fost întotdeauna prietenos şi patern, avem o relaţie minunată, nu vreau să mă vadă în momentele mele de rătăcire.

— Stai să mă adun puţin întâi şi după aceea îl sun, zic.

Îmi fac un plan: o să mă duc să consult un specialist când o să mă simt mai bine şi n-o să mai fie nevoie să consult un specialist.

2. „Lasă doctorii şi pastilele. Ai nevoie de cărţi”, îmi sugerează Domnişoara Cinica Doctă. „Te simţi demoralizată din cauză că nu citeşti destul. Ţi-a lipsit lumea intelectuală. Ţi-a fost dor de mine. Toată chestia asta cu hrănitul copilului şi schimbatul scutecelor şi-a amorţit creierul. Trebuie să-ţi reactivezi intelectul, asta-i tot.”

S-ar putea să aibă dreptate. S-ar putea să-mi pun oarecum ordine în minte dacă mă apuc din nou de citit romane. Dacă mă concentrez asupra poveştilor altor oameni, voi înceta să mă învârt în cercuri în jurul poveştii mele. Proust mă va salva.

Dar e un lucru pe care nu i-l pot mărturisi Domnişoarei Cinica Doctă. Am început să bănuiesc că, în lunile de după naştere, mintea unei mame nu mai funcţionează ca înainte. N-aş putea citi nici dacă aş vrea. Ce Proust, nu sunt în stare să mă concentrez nici măcar să citesc o reţetă de supă de roşii.

3. „N-ai nevoie de cărţi, ai nevoie doar să dai jos cămaşa aia de noapte oribilă şi să te îmbraci cu ceva sexy”, îmi sugerează Blue Belle Bovary. „Dacă ai acorda mai multă atenţie înfăţişării, ai scăpa imediat de depresie. Lasă-mă să te duc la un coafor. Nu ştii că prima chestie pe care ar trebui s-o facă femeile când sunt deprimate e să-şi schimbe coafura? O nouă tunsoare şi o nouă culoare sunt în stare să vindece până şi cea mai adâncă melancolie, scumpo.”

S-ar putea să aibă dreptate. S-ar putea să mă simt mai bine după o vizită la coafor, iar de acolo la cumpărături la mall. Dar n-am chef de aşa ceva. Chiar dimpotrivă, vreau să mă agăţ şi mai strâns de părul meu unsuros, de tenul meu livid, de hainele mele zdrenţuite. Într-o lume pe care o simt tot mai străină, numai cămaşa asta de noapte mi se pare familiară şi mângâietoare.

4. „Numai tâmpenii”, obiectează Milady Cehoviana Ambiţioasă. „Singurul motiv pentru care te simţi deprimată este că nu lucrezi la capacitatea ta maximă. Trebuie să te scot de-aici imediat. Hai să-ţi aranjăm un turneu de promovare. Trebuie să ne întoarcem la lucru.”

S-ar putea să aibă dreptate. Dacă ar fi vreun festival literar sau vreo sesiune de autografe chiar acum, poate că aş ieşi din starea mea de deprimare. Chestiile astea îmi ridică întotdeauna moralul – să-mi întâlnesc cititorii, să le ascult comentariile sincere, să le răspund la întrebări şi să fac mai multe lecturi. Dar în ultima vreme am foarte puţină ambiţie, dacă nu chiar deloc. Cum aş putea să dau autografe pe cărţi când stau tot timpul cu mâinile vârâte la subsuori ca să le încălzesc? Aşa cum subliniază minunat Jane Smiley în 13 Ways of Looking at the Novel, există o diferenţă între romancier ca om de literare şi romancier ca voce literară.

Smiley afirmă că vocea literară este întotdeauna o personalitate mai matură, mai şlefuită şi mai elaborată, cu un set diferit de îndatoriri şi responsabilităţi. E modelată de trei inspiraţii majore – literatura, viaţa şi limbajul – şi de aceea nu se află total sub controlul autorului.

Dacă Smiley are dreptate, şi înclin să cred că da, atunci prăpastia dintre vocea mea literară şi mine ca om n-a fost niciodată mai adâncă. Un canion postnatal uriaş se întinde acum între cele două.

5. „Ce spune Milady e o mare aiureală!”, pufneşte Mama Budincă de Orez. „Te simţi aşa din cauză nu te concentrezi destul pe tot ce ai de făcut ca mamă, asta-i tot. E timpul să laşi orice altceva deoparte, toate prostiile alea artistice şi literare, şi să fii mamă cu normă întreagă. Numai atunci o să scapi de depresie.”

S-ar putea să aibă dreptate. Să-mi petrec timpul cu încântătoarea mea fiică mă face să mă simt bine, fericită şi binecuvântată. Poate că ar trebui să rup orice legături cu lumea de-afară şi să fiu pur şi simplu mamă de-acum înainte. Poate că sunt deprimată fiindcă nu m-am hotărât încă pe deplin să fac asta.

Dar e un lucru pe care nu i-l pot explica Mamei Budincă de Orez, un lucru pe care ştiu că nu l-ar înţelege niciodată: într-o societate în care să fii mamă e considerat cel mai mare miracol care i se poate întâmpla unei femei şi cu o educaţie care ne spune să nu ne mulţumim cu mai puţin decât excelenţa, cum mă pot compara cu alte mame? Iar dacă mă compar cu alte mame, cum pot să nu fiu invidioasă pe realizările lor şi ruşinată de cusururile mele? Nu sunt mândră că mă simt aşa, însă asta e senzaţia pe care o încerc în adâncul sufletului. Nu de iubirea pentru fetiţa mea mă îndoiesc. Iubirea e acolo, pură şi caldă, învăluindu-mi sufletul în strălucirea ei sidefată. Talentele de mamă mi se pare că-mi lipsesc.

6. „Încearcă să iei totul ca pe o probă”, spune Doamna Derviş. „Lui Dumnezeu îi place să ne pună la încercare din când în când. Uneori o face prin eşec şi slăbiciune, alteori prin succes şi putere şi, crede-mă, nu ştim întotdeauna ce e mai rău. Dar ţine minte un lucru: După furtună vine şi vreme bună.”

S-ar putea să aibă dreptate. Nu trebuie să uit că e vorba de o fază trecătoare şi că s-ar putea să iasă ceva bun din ea, cu toate că nu sunt în stare să văd asta acum. Mai târziu, când voi privi în urmă, voi judeca lucrurile dintr-o altă perspectivă, mai luminoasă.

Dar sunt unele lucruri pe care nu i le pot dezvălui Doamnei Derviş. Ştiu că în lumea largă sunt mii de oameni care încearcă din greu să aibă copii, care se supun la tot soiul de proceduri medicale, fac sacrificii imense şi trec prin nesfârşite frustrări, singuri sau în cuplu, şi totuşi nu pot să-şi atingă ţelul. Ştiu cât de recunoscătoare ar trebui să fiu şi chiar sunt, însă mă simt atât de stânjenită că nu sunt destul de fericită, destul de mulţumită sau destul de bună, încât nici măcar nu mai pot vorbi cu Dumnezeu.

Tot ce ştiu e că, după o perioadă de oligarhie şi un scurt interval de dictatură militară, monarhia asta a luat şi ea sfârşit. Acum pe Tărâmul Meu Interior e doar anarhie.

Ochiul Celest

Când eram mică, pe la vreo şase-şapte ani, am stat câteva săptămâni cu bunica paternă în Smyrna. Ideea era să mă asigur că-mi văd tatăl şi petrec cât mai mult timp cu el, însă până la urmă mi-am văzut mai mult bunica decât tatăl. Era o femeie severă, care purta nişte ochelari cu lentile groase, aşa încât ochii îi păreau imenşi şi vorbea în propoziţii scurte şi tăioase, de genul „Fă asta! Nu face aia!”. Vorbea adesea despre focul iadului, pe care îl descria în detalii vii şi înfricoşătoare. Pentru ea, Allah era un Ochi Celest care nu clipea niciodată, vedea tot ce făceam şi îmi înregistra toate păcatele, până şi pe cele făcute cu gândul.

M-am întors de la ea cu imaginea vie a flăcărilor arzând şi a cazanelor în clocot şi cu ideea că Dumnezeu era un tată auster, care se încrunta la făpturile sale. Nu ştiu dacă experienţa asta a avut vreun rol în alegerile pe care le-am făcut mai târziu, însă îndată ce am crescut destul ca să înţeleg ce înseamnă cuvântul agnostic – adică pe la şaptesprezece ani –, am hotărât să fiu şi eu aşa. Nu m-am simţit niciodată atrasă de ateism – pentru că îl găseam prea arogant în respingerea făţişă a lui Dumnezeu –, dar agnosticismul părea potrivit pentru oamenii veşnic derutaţi de lucruri, printre care şi religia. Pentru un ateu, credinţa nu e un lucru foarte important. Totuşi pentru un agnostic este. Un ateu e sigur de convingerile sale şi vorbeşte în fraze care se termină cu punct. Un agnostic pune doar virgulă după remarcile sale, va urma… continuând să chibzuiască, să-şi pună întrebări, să se îndoiască. Tocmai de aceea e agnostic.

La facultate am urmat Relaţiile Internaţionale. La vremea aceea eram o tânără rebelă, căreia îi plăcea să-şi înfăşoare pe după umeri mai multe şaluri de „-ism”-uri: eram stângistă, feministă, nihilistă, ecologistă, anarho-pacifistă… Deşi luam în serios credinţa, nu eram interesată de nicio religie anume, iar diferenţa dintre „religiozitate” şi „spiritualitate” nu însemna nimic pentru mine. Totuşi, pentru că în copilărie petrecusem mai mulţi ani cu bunica mea maternă, aveam sentimentul că universul însemna mai mult decât eram eu în stare să percep cu cele cinci simţuri limitate ale mele. Dar adevărul e că nu mă interesa să înţeleg lumea. Voiam doar s-o schimb.

Apoi, într-o zi a intrat în viaţa mea Doamna Derviş. S-a prezentat drept latura mea spirituală şi mi-a explicat că de fapt Creatorul nu era un nucleu de „frică”, ci un Izvor de Nemărginită Iubire. M-a cuprins un soi de uimire. La început, însăşi prezenţa ei în viaţa mea mi s-a părut mai ciudată decât tot ce-mi spunea. Era învăluită într-o aură de lumină şi linişte, precum razele lunii strălucind pe o mare calmă. Motivată de ea, am început să citesc despre sufism. O carte a dus la alta. Cu cât citeam mai mult, cu atât uitam mai mult din ce învăţasem. Pentru că asta face sufismul, te îndeamnă să „ştergi” lucrurile pe care le ştii şi de care eşti sigur. Apoi începi din nou să gândeşti. Nu cu mintea, de data asta, ci cu inima.

Dintre toţi poeţii şi filosofii sufiţi pe care i-am citit în anii aceia, doi m-au mişcat adânc: Rumi şi legendarul său tovarăş spiritual, Shams din Tabriz. Trăind în Anatolia secolului XIII, într-o epocă plină de habotnicii şi conflicte adânc înrădăcinate, au apărat spiritualitatea universală, deschizându-şi uşile pentru oameni din toate mediile, fără deosebire. Vorbeau despre iubire ca despre esenţa vieţii, filosofia lor universală unind întreaga umanitate, din toate secolele, culturile şi oraşele. Pe când citeam Mathnawi, cuvintele lui Rumi au început să îndepărteze cu blândeţe şalurile pe care mi le-am înfăşurat mereu în jurul trupului, strat cu strat, de parcă aş fi avut tot timpul nevoie de o căldură venită din afară. Am înţeles că orice aş fi ales să fiu – „stângistă”, „feministă” sau orice altceva –, lucrul de care aveam nevoie cel mai mult era o legătură strânsă cu lumina dinăuntrul meu. Lumina Adevărului care există în fiecare dintre noi.

Aşa s-a născut interesul meu pentru sufism şi spiritualitate. De-a lungul anilor avea să se retragă şi să se reverse. Uneori era mai viu şi mai vizibil, alteori se retrăgea în fundal, slab şi obscur, precum un muc de lumânare care mai pâlpâie încă, însă n-a dispărut cu totul în niciuna dintre etapele vieţii mele.

Atunci de ce, după ce am devorat atâtea cărţi despre spiritualitate şi filosofia religiilor, după ce am trecut prin atâtea împreună cu Doamna Derviş, mă simt din nou ca fata aceea timidă din Smyrna? În ultima vreme nici nu pot să ridic ochii spre cer, de teamă că Dumnezeu s-ar putea încrunta la mine. Asta să fie depresia – sentimentul tot mai adânc că legătura ta cu Dumnezeu s-a rupt şi ai rămas să pluteşti de unul singur într-un spaţiu lichid întunecat, ca un astronaut care s-a desprins de nava sa şi de tot ce îl lega de Pământ?

PARTEA A ŞASEA
Dulceaţă întunecată

„Pana îşi pleacă fruntea

Pentru a da paginii o dulceaţă întunecată.”

Rumi

Un djinn în încăpere

Într-o dimineaţă de noiembrie, când mă trezesc, simt o prezenţă străină în încăpere. Fetiţa are deja două luni şi doarme mai bine acum. În lumina slabă ce pătrunde prin perdele, desluşesc un murmur în fundal şi un soi de parfum în aer. Tremur de parcă aş fi aruncată într-un roman de-al lui Murakami, unde totul e ireal.

În colţul camerei e o fiinţă – nici om, nici animal, nu aduce cu nimic din ce-am văzut până acum. E cenuşie ca norii de furtună, înaltă ca un turn şi nedesluşită ca o himeră. Are părul prins într-o coadă lungă de cal, însă şi-a vopsit o şuviţă în alb şi a lăsat-o să-i atârne peste faţă. Un diamant cât o alună îi sclipeşte pe lobul unei urechi. Faţa îi e mică, cu un barbişon subţire, însă ochii arzători par enormi în spatele ochelarilor cu rame metalice. O clipă se lungeşte, atingând tavanul cu capul, pentru ca apoi să se lăţească, întinzându-se dintr-un capăt al încăperii în celălalt. Pluteşte prin aer ca fumul gros de ţigară. Ţine în mână un baston frumos şi poartă pe cap un joben de mătase.

Îl recunosc imediat ca fiind unul dintre djinnii despre care m-a avertizat bunica mea maternă în copilărie. Nu ştiu nimic despre orientarea lor, dar ăsta îmi pare homosexual.

— Cine eşti? întreb iritată.

— A, nu mă recunoşti? spune, galant şi calm, de parcă el ar fi un cavaler viteaz, iar eu – o domniţă la ananghie.

— Nu, ce vrei?

— Te rog, chérie{30}, răspunde el tăios. N-ai auzit niciodată de djinnii care le bântuie pe proaspetele mame?

Las să-mi scape un suspin şi mă încing la faţă.

— Bunica spune că e un djinn, pe nume Alkarisi, care le necăjeşte pe femeile ce au născut de curând.

Râde cu poftă.

— Vremurile se schimbă rapid, chérie. Alkarisi e de modă veche. Ştrengăriţa aia s-a retras de mult. Nimeni nu-i mai ştie de nume azi. N-ar reuşi să ajungă în topul primilor zece.

Mă surprinde să aud că djinnii au un top al primilor zece, însă în loc să pun vreo întrebare despre asta, spun:

— Nu ştiam că şi voi îmbătrâniţi.

Scoţând un şerveţel din buzunar, se apucă să-şi şteargă ochelarii.

— Sigur că îmbătrânim, totuşi nu ne-am pierdut minţile după cremele cu Botox, ca voi. Cel puţin, nu încă…

Mă uit mai atent la el, dându-mi seama abia acum că s-ar putea să nu fie atât de tânăr pe cât pare.

Punându-şi din nou ochelarii, continuă:

— Sigur, nu îmbătrânim aşa de repede ca voi, bieţi fii ai lui Adam şi fiice ale Evei. Zece ani de-ai voştri fac cam cât – calculează în minte – o sută doisprezece ani în timpul djinnilor. Prin urmare, un djinn de o sută de ani e doar un puşti acolo de unde venim noi. Cât despre Alkarisi… cum să spun… numele ei e sinonim cu nostalgia.

— Djinnii au nostalgii?

— Nu noi, voi aveţi! Nu te uiţi niciodată la filmele Disney? Ne folosesc drept decor. Păi, ce e chestia aia despre duhul lămpii? Trăim în secolul XXI, trezirea! Nimeni nu mai locuieşte în lămpi!

— Djinnii se simt reprezentaţi incorect în filmele Disney? întreb fascinată.

— La fel te-ai simţi şi tu dacă semenii tăi ar fi înfăţişaţi ca nişte căpcăuni albaştri cu burdihane enorme, cinci guşi, pantaloni umflaţi şi fesuri pe cap, răbufneşte el. Nu vezi că ne-am adaptat cu toţii la timpurile moderne? Eu mă duc la sală de patru ori pe săptămână şi nu am un gram de grăsime pe mine.

— Dar cine eşti, pentru numele lui Dumnezeu?!

Ca un gentleman desăvârşit, duce mâna la joben şi se înclină cu un zâmbet şmecheresc.

— Scuzele mele sincere dacă am uitat să mă prezint. Sunt servitorul tău preaplecat, Djinnul Depresiei Postnatale. Cunoscut şi ca Domnul Poton.

Simt un fior de gheaţă pe şira spinării.

— Ce vrei? întreb, deşi nu sunt prea sigură că vreau să aud răspunsul.

— Ce vreau? repetă el. E o întrebare foarte bună, fiindcă – din întâmplare – dorinţa mea e poruncă pentru tine.

— Hmm, n-ar trebui să fie invers?

— Cum spuneam, uită de clişee. Hai să ne cunoaştem mai bine.

Domnul Poton e o fiinţă atât de vicleană, încât nu-mi dau seama imediat cât de înfricoşător poate fi. În primele câteva zile îl privesc mai degrabă curioasă decât temătoare. Nici nu-mi trece prin cap că între timp se deprinde cu locul, începând să se simtă ca acasă. Apoi, într-o zi, scoate la iveală un seif.

— Ce-i ăsta?

— Un cadou pentru tine, spune rânjind. Nu te plângi într-una că Degeţicile tale te obosesc cu certurile lor neîncetate?

— Da, dar… spun şovăitor.

— Bun, atunci o să le încui aici ca să nu te mai deranjeze.

— Stai puţin, protestez. Nu vreau deloc aşa ceva.

Însă nu mă ascultă.

— Nu uita, dorinţa mea e poruncă pentru tine, murmură ca pentru sine.

Apoi îşi întinde unghiile îngrijite şi le smulge, una câte una, dinăuntrul meu pe membrele Corului Vocilor Discordante.

Prima e Milady Cehoviana Ambiţioasă.

— Cine te crezi, domnule? îl admonestează ea pe când o ţine de ceafă şi o vâră în seif. Am lucruri importante de făcut! Dă-mi drumul!

Următoarea e Mica Domnişoară Practică. M-aş fi aşteptat să opună o rezistenţă cât de mică înainte să se predea, însă înjuratul i se pare mai practic. Clocotind de furie, ţipă:

— Hei, cine te crezi? Cretinule! Jos mâinile de pe mine!

— Te rog, nu te obosi, am să merg singură unde trebuie, spune Doamna Derviş păşind cu demnitate în seif.

— Poton, scumpule, care-i graba? De ce nu discutăm mai întâi tête-à-tête? Doar noi doi. Pot să-ţi spun Potie? zice Blue Belle Bovary cu buzele ţuguiate şi capul înclinat într-o parte, încercând să-şi folosească trucurile feminine ca să iasă din încurcătură.

Cu toate eforturile ei, e aruncată şi ea în seif.

— Am nişte supă de linte pe foc, nu poţi să mă reţii acum, se roagă Mama Budincă de Orez.

Ultima e Domnişoara Cinica Doctă.

— Îţi spui „domn” şi-ţi închipui că reprezinţi soarele negru al melancoliei. Dar pari să uiţi că soarele nu e numai o forţă distructivă. Cum zicea Julia Kristeva, „melancolia este căptuşeala sumbră a pasiunii amoroase”.

— Cee? exclamă Domnul Poton, părând serios descumpănit, însă o vâră oricum în seif.

Aşadar, toate cele şase membre al Corului Vocilor Discordante se trezesc închise în seif. Liniştea din casă e tulburătoare.

— Am scăpat în sfârşit de Degeţici! spune Domnul Poton, dulceaţa tonului său contrastând cu asprimea privirii. Au dispărut toate.

— Mda, au dispărut, murmur.

— De acum înainte nu mai are cine să zbiere la tine. O să auzi doar vocea mea. Nu e grozav?

Mă silesc să râd împreună cu el, dar niciun hohot nu-mi iese din gâtlej.

Cântăresc rapid noua situaţie: centralizare a autorităţii sub un dictator, suprimare a vocilor din opoziţie prin violenţă, folosire sistematică a propagandei, supunere absolută faţă de lider… Toate semnele sunt aici. Analiştii politici au cercetat pe larg legătura dintre fascism şi depresia economică. În cazul meu, e vorba de o legătură între fascism şi depresia psihologică.

Acum ştiu că, după oligarhie şi legea marţială, după monarhie şi anarhie, a venit vremea fascismului.

Feminitatea ca naraţiune incompletă

Astăzi, Lou Andreas Salomé e cunoscută mai puţin ca scriitoare şi intelectuală independentă şi mai mult ca femeia pitorească şi controversată din spatele mai multor literaţi influenţi. E înfăţişată ca muza misterioasă care i-a inspirat pe Rilke, Nietzsche şi Freud să cerceteze mai atent feminitatea şi creativitatea feminină. Asemenea descrieri, fără îndoială şocante, nu apreciază totuşi cum se cuvine viziunea şi versatilitatea lui Salomé. La vremea ei era o scriitoare faimoasă, motiv pentru care e greu de înţeles de ce romanele ei au fost uitate aproape cu desăvârşire astăzi. Pe lângă romane şi piese de teatru, a scris eseuri meditative despre un spectru larg de subiecte precum arta rusă, filosofia religiei, teatru şi erotism.

Născută în Sankt Petersburg, Salomé a crescut alături de cinci fraţi şi a fost foarte iubită şi răsfăţată de tatăl ei. În copilărie avea un talent aparte pentru povestit, cu toate că mai târziu i-a fost greu să-şi abandoneze personajele imaginare. S-a simţit vinovată că le-a părăsit. Această tendinţă de-a se învinovăţi pentru lucruri de care nu era răspunzătoare o va urmări de-a lungul întregii vieţi.

Salomé a ajuns în Zürich în 1880, la doar nouăsprezece ani. Era frumoasă, inteligentă şi neînfricată. Chiar de la început a fost atrasă de cercurile de avangardă, unde i-a întâlnit pe cei mai influenţi cărturari şi artişti europeni. A intrat în polemici aprinse cu aceştia, uimindu-i pe mulţi cu siguranţa de sine şi râvna ei de-a învăţa. După părerea sa, femeilor nu li se putea cere să-i completeze pur şi simplu pe bărbaţi sau să stea deoparte, fără să spună nimic, strânse în chingile gospodăriei şi ale maternităţii. Femeia era o creatoare inventivă şi încrezătoare pe cont propriu – nu un obiect de inspiraţie şi, prin urmare, nu neapărat o muză. Salomé credea că orice încercare de-a controla femeile le leza feminitatea creatoare naturală.

Rilke o adora, văzând în Salomé întruchiparea feminităţii sublime. Inspirat de ea, a susţinut că artistul, fie că era bărbat sau femeie, trebuia să-şi scoată la iveală forţa feminină lăuntrică. Producerea unei opere de artă era înrudită cu aducerea pe lume a unui copil, fiindcă prin acest proces artistul dădea naştere la noi idei şi viziuni. Rilke pretindea că „într-o zi… va exista o femeie al cărei nume nu va mai semnifica doar opusul masculinităţii, ci mai degrabă ceva în sine, ceva gândit nu în termeni de întregire şi îngrădire, ci de viaţă şi existenţă”.

Totuşi a fost destul de ironic că tocmai Salomé l-a convins mai târziu pe Rilke să-şi modifice numele, pe motiv că suna „prea efeminat”. „René” a fost schimbat în „Rainer”, deşi Rilke n-a renunţat la „Maria”. Aşa a devenit Rainer Maria Rilke.

Salomé a avut o relaţie de lungă durată cu scriitorul Paul Rée, iar mai târziu s-a căsătorit cu lingvistul Cari Friedrich Andreas. Faptul că era o femeie măritată nu părea să-i schimbe părerile critice asupra căsătoriei burgheze. Flirta pe faţă cu bărbaţii, care întâmplător erau toţi intelectuali sau cunoscători într-ale artei. Fiind măritată şi având mulţi amanţi, e greu de înţeles cum de a rămas virgină atâţia ani. Căsătoria ei nu a fost consumată. Puternica scriitoare şi gânditoare independentă fie se temea de sexualitate, fie nu voia să se piardă pe sine în Celălalt.

Nietzsche spunea odată: „Pentru femeie, bărbatul e un mijloc – scopul fiind întotdeauna copilul”. Oricât de convingătoare ar părea, afirmaţia sa nu i se aplica lui Lou Andreas Salomé. Nu că nu şi-ar fi dorit copii. Cu siguranţă îşi dorea. Susţinea chiar că maternitatea era cea mai înaltă menire a femeii. Faptul că nu avea copii îi stârnea regretul şi tristeţea şi vorbea sincer, uneori chiar sarcastic, despre asta. Considera că legătura dintre mamă şi copil unea într-adevăr Sinele cu Celălalt.

Şi totuşi iubea bărbaţii. Nu-i privea pe cei pe care îi preţuia ca pe un mijloc de a-şi atinge scopul. În ochii ei, fiecare dintre aceştia era o lume în sine. Ca o gospodină care găsea o mulţumire aparte în a netezi cu fierul cutele unei cămăşi, s-a străduit cu răbdare să le îndrepte defectele personale. Era o scriitoare îndrăzneaţă, pătrunzătoare şi combativă, cu opinii ferme. Cei care o iubeau – mai ales bărbaţi – o iubeau cu pasiune; cei care o urau – mai ales femei – o urau cu aceeaşi intensitate.

Marguerite Duras – diva literaturii franceze după părerea multora – s-a născut în Saigon, în 1914. Părinţii ei erau amândoi profesori acolo, în slujba guvernului francez. Şi-a pierdut tatăl la o vârstă fragedă, după care mama a rămas în Indochina cu cei trei copii. Familia nu ducea o viaţă uşoară şi avea probleme financiare, adâncite de certuri şi violenţă domestică. Pe când era adolescentă, Marguerite a început o relaţie cu un chinez bogat, o relaţie despre care a scris mult atât în romane, cât şi în memorii.

La şaptesprezece ani a plecat în Franţa, unde s-a căsătorit şi s-a apucat de scris romane, piese de teatru, scenarii de film, povestiri şi eseuri. Trecea cu iscusinţă de la un gen la altul. Când a scris Stăvilar la Pacific, care se bazează pe copilăria ei în Indochina, Marguerite şi mama sa au avut o ceartă de proporţii din cauza felului în care îşi zugrăvise familia. „Unora această carte li se va părea stânjenitoare”, spunea ea. „Nu mă deranjează. Nu mai am nimic de pierdut. Nici măcar simţul decenţei.”{31} În memoriile sale e o scenă în care mama citeşte pentru prima oară cartea la etaj, în timp ce scriitoarea îi aşteaptă neliniştită aprobarea la parter. Când mama ei coboară, faţa îi e încruntată, trădându-i dezaprobarea. O acuză pe Marguerite că a denaturat adevărul şi că se dă în spectacol pentru a-şi câştiga cititorii; la rândul ei, Marguerite îşi apără cartea şi dreptul de-a împleti realitatea cu ficţiunea.

Dacă trecutul e un tărâm străin, Duras l-a vizitat adesea, întorcându-se cu amintiri diferite despre aceleaşi evenimente. „Nimic nu mă îmboldeşte să scriu despre aceste amintiri, doar instinctul de-a dezgropa”, spunea ea. Interpretarea pe care a dat-o poveştii relatate iniţial în Amantul, care se bazează pe relaţia ei din adolescenţă cu un chinez cu doisprezece ani mai în vârstă decât ea, s-a schimbat ulterior de la o carte la alta. Deşi prolifică şi generoasă cu măiestria ei, Duras nu s-a sfiit să exploreze iar şi iar aceleaşi teme. După frământările din 1968, scriitura ei a căpătat o tonalitate politică mult mai pregnantă. În ton cu spiritul epocii, titlul unuia dintre romanele sale este Détruire, dit-elle.

A pierdut primul copil, purtând în suflet această pierdere dureroasă de-a lungul întregii vieţi. A avut încă un copil – un moment crucial –, după care a început să alerge cu o viteză primejdioasă de la o sarcină la alta. Jonglând cu îngrijirea copiilor, treburile gospodăriei şi scrisul în timpul zilei, noaptea bea şi socializa. Nu voia să piardă nimic. Mariajul ei a început să meargă tot mai prost din cauza prea multor presiuni. Marguerite şi soţul ei s-au despărţit, însă nu s-au separat niciodată cu adevărat – petreceau mult timp împreună, se ocupau de educaţia fiului lor. Mai târziu ea a avut mai multe aventuri; era o femeie care nu se putea lipsi nici de iubire, nici de scris.

Pasiunea ei pentru scris era lăudabilă, totuşi personalitatea îi era umbrită de o obsesie şi o idolatrizare de sine care frizau narcisismul. Îi plăcea să fie adorată şi elogiată şi şi-a păstrat spiritul posesiv şi competitiv până la sfârşit. Nu vorbea cu câţiva dintre membrii familiei sale şi era adesea condamnată de critici şi de alţi scriitori pentru egocentrismul ei. De mai multe ori de-a lungul vieţii, a trecut prin accese de vinovăţie, autocompătimire şi alcoolism.

Rebecca West a fost romancieră, critic literar, scriitoare de cărţi de călătorii şi jurnalistă. Născută în 1892, sub numele de Cecily Isabel Fairfield, şi-a luat pseudonimul dintr-o piesă de Ibsen, Rosmersholm. Şi-a început cariera literară ca editorialistă la un săptămânal feminist, în tinereţe avea vederi feministe şi socialiste radicale. Cu toate că şi-a revizuit părerile odată cu trecerea anilor, preocuparea ei pentru justiţie socială şi egalitate a durat întreaga viaţă. În 1913, l-a întâlnit pe faimosul scriitor de science-fiction H.G. Wells, după ce a scris un articol incisiv despre romanul Marriage. S-au îndrăgostit, cu toate că Wells era cu douăzeci şi unu de ani mai în vârstă decât ea, şi s-au căsătorit. Relaţia lor a durat zece ani, iar în 1914 s-a născut fiul lor, Anthony, singurul ei copil.

Făcând eforturi uriaşe ca mamă singură, West a început să scrie eseuri critice pentru diverse jurnale şi reviste. A devenit una dintre cele mai influente intelectuale ale timpului ei şi o romancieră prolifică. Totuşi viaţa ei privată n-a fost întotdeauna fericită şi plină de succese. Relaţia cu Wells a trecut prin multe suişuri şi coborâşuri şi a avut alte câteva aventuri. În unele privinţe semăna cu Lou Andreas Salomé, o femeie inteligentă, frecventând cercurile intelectuale şi artistice masculine, prietenă şi iubită.

Relaţia cu fiul ei a fost încordată până aproape de ruptură în anii de mai târziu. Anthony West, el însuşi un autor talentat, a scris o biografie a tatălui său care s-a bucurat de mult succes, însă a făcut-o pe mama lui foarte nefericită. Rebecca West şi-a acuzat fiul că distorsiona realitatea, dezvăluia amintiri intime şi mai ales că o umilea pe nedrept, zugrăvind-o ca pe o mamă rea. L-a dat în judecată pentru a împiedica publicarea romanului său semi-autobiografic, Heritage. Probabil cel mai mult a durut-o că îl crescuse singură, pe când tatăl lui fusese absent mai tot timpul, şi totuşi Anthony scrisese lucruri mult mai binevoitoare despre tatăl lui decât despre ea. S-au împroşcat cu acuzaţii şi rănile nu s-au vindecat niciodată pe deplin. Când Rebecca West a murit, în 1983, fiul său nu i-a fost alături. După moartea ei, Anthony West a publicat romanul Heritage şi tonul lui faţă de răposata sa mamă a rămas critic şi amar.

Simone de Beauvoir spunea odată că „o femeie nu e o realitate încheiată, ci mai curând una în devenire, şi în însăşi devenirea ei… ar trebui să-i fie definite posibilităţile”. Lou Andreas Salomé, Marguerite Duras şi Rebecca West, trei femei voluntare, cu poveşti diferite, însă cu vieţi la fel de furtunoase, tratând asemănător chestiunile legate de trup, iubire şi feminitate, erau femei „în devenire”.

La fel ca noi toate.

Străina din oglindă

Legea ar trebui ca să le interzică oamenilor care trec printr-o depresie să se apropie de vreo oglindă. Ar trebui împiedicaţi, spre binele lor, să se vadă până când nu şi-au depăşit tristeţea. Dacă, dintr-un motiv anume, o persoană deprimată trebuie să se uite în oglindă, ar fi bine s-o facă în grabă. Oglinzile sunt cele mai cumplite obiecte pe care le poţi avea în preajmă când respectul de sine a atins limita de jos şi nori întunecaţi îţi învăluie sufletul.

Şi totuşi iată-mă aici, singură în baie, uitându-mă în oglindă parcă de-o veşnicie. Era o oglindă cu trandafiri înmuguriţi şi înfloriţi gravaţi pe rama de argint şi imaginea unei tinere mă privea din adâncul ei. Părul îi era nespălat, trupul îi arăta ca al unei păpuşi de cârpă, iar ochii îi erau infinit de trişti. Fără să-mi desprind privirea de la ea, am cercetat-o pe străina asta familiară cu o curiozitate vecină cu furia. Pentru că era ceva nou pentru mine, nu mă puteam abţine să-mi doresc să aflu mai multe despre ea. Totuşi eram şi furioasă pe ea, fiindcă îmi luase locul. De un singur lucru eram sigură: femeia din oglindă se scufunda şi, dacă s-ar scufunda mai adânc, m-ar trage şi pe mine după ea.

În unele părţi ale Turciei, femeile în vârstă cred că oglinzile nu sunt şi n-au fost niciodată simple obiecte decorative. De aceea împodobesc nu faţa, ci spatele oglinzilor şi apoi le atârnă pe pereţi de-a-ndoaselea. Dacă şi când o oglindă trebuie întoarsă, e acoperită cu o pânză închisă la culoare – de preferinţă catifea neagră sau roşie. Dai pânza la o parte ca să te priveşti repede când te piepteni sau te dai cu kohl, apoi o tragi la loc. Suprafaţa oglinzii e considerată prea periculoasă pentru a fi lăsată descoperită prea mult. E o tradiţie orientală aproape uitată în zilele noastre, dar multe bunici văd încă în fiecare oglindă o poartă spre necunoscut. Dacă te priveşti prea mult într-o oglindă, s-ar putea ca poarta să se deschidă dintr-odată şi să te soarbă înăuntru.

Pe glob, există câteva cuvinte care funcţionează ca monedă comună. Orient sau Occident, oriunde te-ai duce, cuvintele sună mai mult sau mai puţin la fel în fiecare limbă şi cultură. Televiziune şi telefon sunt cele mai cunoscute exemple; internet e altul. La fel şi depresie.

Oricât de comun ar fi cuvântul depresie în toate limbile, există totuşi diferenţe culturale notabile. În Turcia, de pildă, cineva spune „sunt în depresie” în loc de „sunt deprimat”. Cuvântul e folosit ca şi când depresia ar fi mai puţin o stare de spirit şi mai mult un spaţiu determinat, un coridor întunecos luminat de un singur bec chior. Persoana deprimată este considerată ca nefiind „aici”, ci în „spaţiul celălalt”, despărţită de pereţi de sticlă.

Deprimaţii nu se află doar în alt spaţiu, relaţia lor cu timpul este şi ea distorsionată. Depresia recunoaşte o singură diviziune a timpului – trecutul – şi un singur fel de-a vorbi: „Măcar dacă”. Oamenii deprimaţi au foarte puţine contacte cu momentul prezent. Trăiesc cu îndârjire în amintirile lor, reînviind tot ce a venit şi a trecut. Ca un hamster pe o roată sau un şarpe care şi-a înghiţit coada, sunt blocaţi într-un carusel al tristeţii.

Cam asta era starea mea de spirit, în săptămânile care au urmat. Ceva se rupsese înăuntrul meu, ceva pe care nu reuşeam să-l descopăr, şi prin spărtura aceea din sufletul meu toate neliniştile şi temerile pe care le strânsesem de-a lungul anilor se revărsau acum într-un şuvoi cu neputinţă de oprit.

Însă şi mai grav era că nu mai puteam să scriu.

Aveam opt ani când am început să scriu. Mama a venit într-o seară acasă cu un carnet turcoaz şi m-a întrebat dacă mi-ar plăcea să ţin un jurnal. Privind în urmă, cred că îşi făcea oarecum griji pentru sănătatea mea mintală. Spuneam tot timpul poveşti, ceea ce era bine, însă le spuneam unor prieteni imaginari, ceea ce nu era atât de bine. Aşadar, mama s-a gândit că mi-ar prinde bine să-mi aştern pe hârtie experienţele şi sentimentele de zi cu zi.

Ce nu ştia ea era că pe atunci viaţa mea mi se părea cumplit de plictisitoare. Aşa că ultimul lucru pe care mi-l doream era să scriu despre mine. M-am apucat în schimb să scriu despre alţi oameni şi despre lucruri care nu se întâmplaseră niciodată cu adevărat. Astfel a început pasiunea mea de-o viaţă pentru scris, pe care am văzut-o chiar din capul locului nu atât ca pe o manifestare autobiografică, ci mai mult ca pe-o călătorie transcendentală în alte vieţi, alte posibilităţi.

Totuşi acum mă simţeam ca o analfabetă. Cuvintele, care fuseseră tovarăşele mele de-o viaţă, mă părăseau şi se dizolvau în litere muiate, ca tăiţeii în supa alfabet.

Treptat, cei din jur mi-ai observat starea.

Unii spuneau: „Probabil ai un blocaj sau aşa ceva. Nu-i mare lucru, se mai întâmplă. O să treacă”.

Alţii spuneau: „E din cauză că ai avut o perioadă foarte stresantă. Ai fost dată în judecată din pricina cuvintelor rostite de personajele tale din Bastarda Istanbulului. Faptul că erai însărcinată la momentul acela a fost o experienţă solicitantă şi şi-a spus cuvântul”.

Bunica mea maternă a spus: „Depresia asta a ta de la vreun deochi ţi se trage. Fie ca ochii aceia pizmaşi să se închidă!”.

Un maestru spiritual la care am fost a spus: „Oricare ar fi motivul, trebuie să-ţi accepţi disperarea şi să-ţi aminteşti că Dumnezeu nu ne dă mai mult decât putem duce”.

În sfârşit, un doctor pe care l-am consultat a spus:

„Bine ai venit în lumea depresiei postnatale. Hai să începem cu două comprimate de Cipralex pe zi şi să vedem cum merge. Dacă simţi vreo schimbare de dispoziţie, ar trebui să mă informezi imediat”.

„Mulţumesc, doctore”, am zis punând pastilele în buzunarul cămăşii.

Cipralex, Xanax, Prozac… Necazul era că, dacă mă apucam să le iau, mi-ar fi fost afectat laptele de la sân, iar eu voiam să alăptez.

Chiar în după-amiaza aceea, când m-am întors acasă, m-am gândit serios la dilema asta şi am hotărât să-i administrez comprimatele de Cipralex ciclamei mele roz din bucătărie. Unul dimineaţa şi unul seara, pe stomacul gol. O dată la două zile, fucsia din living îşi primea doza de Xanax. De patru ori pe săptămână, puneam Prozac în pământul din ghiveciul gardeniei şi o udam ca să-i fie mai uşor să înghită pastila.

N-a trecut nicio lună până când ciclama a căpătat o culoare atât de închisă, că era aproape violet, iar frunzele fucsiei au amorţit, incapabile să mai simtă ceva. Gardenia a suferit probabil cea mai profundă transformare. Devenise o floare grozav de fericită – jovială şi plină de viaţă, făcând glume şi chicotind din zori şi până-n seară.

Dispoziţia mea, pe de altă parte, rămânea neschimbată.

Domnul Poton şi familia lui

Astăzi e un fapt bine cunoscut că multe mame trec printr-o tulburare emoţională în primele faze ale maternităţii. Totuşi puţine ajung să-l cunoască pe Domnul Poton. Cele mai multe femei dau peste nepotul lui tânăr şi inofensiv şi mai sunt câteva care se întâlnesc, din nefericire, cu unchiul lui răutăcios.

1. Tristeţea postnatală (nepotul lui Poton)

Tristeţea postnatală este un dezechilibru emoţional uşor, care poate apărea imediat după naştere. Un vizitator inofensiv şi frecvent al saloanelor maternităţii, nepotul lui Poton nu e privit ca o problemă serioasă.

2. Psihoza postnatală (unchiul lui Poton)

Aceasta este cea mai periculoasă şi mai alarmantă transformare psihologică prin care poate trece o proaspătă mamă. Cele care vin în contact cu unchiul Domnului Poton pot ajunge să-şi facă rău lor înselor, copiilor şi mediului lor înconjurător. E nevoie de un tratament serios şi îndelungat ca să scapi de el.

3. Depresia postnatală (Domnul Poton)

Ca domn peste djinni, se estimează că se arată uneia din zece proaspete mame. De obicei o vizitează cam între patru şi şase săptămâni după naştere. Pare nevinovat şi inofensiv la început, însă treptat îşi dă arama pe faţă.

După luni de depresie, m-am apucat să citesc masiv despre subiect, arzând de nerăbdare să aflu care era motivul stării mele, dacă exista unul. Încetasem să mă mai întreb de ce nu li se întâmpla aşa ceva şi altor femei. Acum voiam să înţeleg de ce mi se întâmpla mie. Prin urmare, am consultat diverse site-uri, am strâns broşuri, am devorat cărţi şi articole medicale. O asemenea curiozitate era probabil lipsită de noimă, şi totuşi era ceva esenţial pentru mine, ca să-mi pot vedea mai departe de viaţă.

Făcând cercetări, am înţeles că nu numai femeile „nefericite” sau „neîmplinite” sufereau de depresie post-natale. Proaspete mame din orice categorie socială, cu orice statut, religie şi temperament erau susceptibile de aşa ceva. Nu existau niciun fel de formule de aur care să explice fiecare caz. Totuşi existau anumite cauze care declanşau procesul, precum experienţele anterioare cu depresia, problemele de sănătate în timpul sarcinii, problemele maritale, băneşti şi sociale, lipsa de cooperare a rudelor şi prietenilor apropiaţi, schimbarea bruscă a mediului şi aşa mai departe.

Nu e uşor să detectezi simptomele depresiei postnatale, fiindcă Domnul Poton e mare meşter în a se reinventa pe sine. Dar lucrurile următoare sunt semne clare: lipsa de energie, sensibilitatea şi iritabilitatea excesivă, sentimentul de vinovăţie sau inadecvare, lipsa de concentrare, uitarea, teama de a-ţi face rău ţie sau copilului, somnul neregulat, lipsa poftei de mâncare, lipsa apetitului sexual, comportamentul antisocial (să te închizi în casă, evitând oamenii şi chiar prietenii apropiaţi), lipsa de interes privind înfăţişarea, o indiferenţă continuă faţă de restul lumii…

E adevărat, ca femei din carne şi oase, ca nepoate ale Evei, toate avem parte de suişuri şi coborâşuri din când în când, mai ales într-un moment atât de incitant şi de stresant precum venirea pe lume a unui copil. Prin urmare, mai mult decât simptomele în sine, contează cât de mult şi de îndelung suferim de pe urma lor.

Nemulţumită de informaţiile pe care le-am strâns, am hotărât să-mi întocmesc propriul chestionar fulger pentru proaspete mame.

Tu şi lordul Poton

CE ŞANSE EXISTĂ SĂ VĂ ÎNTÂLNIŢI?

Cum te-ai simţit după ce ai ieşit din spital şi te-ai întors acasă?

A. Ca un bebeluş scos din baie. Îmi doresc să fi stat ceva mai mult în spital. Asistentele erau calme şi încurajatoare şi treceau tot timpul să verifice cum ne simţim. Când ne-am întors acasă, mi-am dat seama că nu ştiam nici măcar cum să ţin ca lumea bebeluşul.

B. M-am simţit ca un peşte pe uscat, dar mi-am închipuit că e normal. Nu-i aşa?

C. M-am simţit minunat, gata pentru un nou început! Ce bine că zugrăvisem deja camera copilului. În roz şi liliachiu, cu inorogi pictaţi. Am pictat cu mâna mea fiecare inorog.

Care e cea mai clară amintire despre ziua naşterii?

A. Durerea! Şi încordarea pe care am simţit-o când am intrat în sala de operaţii. Cum aş putea să-mi şterg din minte imaginea doctorilor şi asistentelor care purtau cu toţii măşti?

B. O, clipa în care mi-am ţinut copilul în braţe. A fost un sentiment extraordinar. Am plâns într-una. Încă mai plâng când îmi amintesc.

C. Florile şi cutiile cu bomboane de ciocolată trimise de rude şi de prieteni! Erau fantastice, iar ursuleţii de pluş erau atât de drăguţi!

Gândeşte-te cum ai mâncat în ultima vreme.

A. Hrănesc bebeluşul, dar pe mine mă neglijez. Oricum nu prea am poftă de mâncare.

B. Am mâncat regulat, însă dacă mă gândesc mai bine, nu sunt sigură cât de regulat.

C. Am aşa o poftă de mâncare, că aş putea înfuleca trei mic dejunuri pe zi. Nu daţi vina pe mine! Daţi vina pe Rosita, bucătăreasa noastră. Of, face nişte biscochitos{32}! Cum o să dau jos kilogramele în plus?

Gândeşte-te cum ai dormit în ultima vreme.

A. Ce dormit! Stau tot timpul cu urechea ciulită ca să mă asigur că copilul respiră normal, nu închid un ochi toată noaptea, în fiecare noapte.

B. Dorm bine, cred. Mă rog, în unele nopţi mai bine decât în altele.

C. Dorm ca Frumoasa din Pădurea Adormită. Când plânge copilul, se duce soţul meu la el. Nu e adorabil?

Simţi vreo schimbare la tine de când ai născut?

A. Mai bine m-ai întreba „Ce a rămas la fel?”. Viaţa mea s-a schimbat, eu m-am schimbat, totul s-a schimbat.

B. Nu prea sunt în apele mele, însă nu-mi dau seama cum.

C. Ei bine, sunt mai grasă decât înainte de sarcină, dacă aici baţi. Dar sunt mai slabă decât în timpul sarcinii! Cam aşa ceva!

La televizor se difuzează un film de dragoste pe care l-ai mai văzut. Cum te simţi când ajunge la vreo scenă sfâşietoare?

A. Cu inima sfâşiată, bineînţeles. Plâng din aproape orice în ultima vreme.

B. Fiindcă am mai văzut filmul, cred că n-o să mă afecteze prea tare. Dar nu se ştie niciodată.

C. De ce naiba m-aş uita la un film pe care l-am mai văzut când au apărut atâtea filme noi?

Ce sentimente ai avut faţă de soţul tău după naştere?

A. Eu am trecut prin toate chinurile şi tipul a devenit tată, cum ai bate din palme. Iar după aia se duce şi-i cumpără salopete pe care scrie „Fetiţa tatei!”. Eu îi schimb pamperşii, dar copila e „Fetiţa tatei”. Trebuia să mă nasc bărbat!

B. Cred că mă simt oarecum distantă faţă de el, însă nu-mi dau seama de ce.

C. M-a scos în oraş seara trecută. Eram ca nişte liceeni îndrăgostiţi. Am desfăcut chiar o sticlă de şampanie.

Ce simţi când îţi aduci aminte de doctorul tău?

A. Ranchiună! Sunt furioasă pe el. Putea să-mi facă o injecţie epidurală.

B. Mă întreb cum te simţi când aduci pe lume atâţia copii şi când vezi atâtea femei trecând prin miracolul naşterii. Trebuie să fie minunat, nu-i aşa?… Nu-i aşa?

C. Doctorul meu e tare dulce. Aşa că zilele trecute l-am întrebat: „O să pot purta bikini la vară?”. Iar el mi-a răspuns: „A, sigur, o să atragi destule priviri!”. Nu e fermecător?

Te simţi plină de energie în timpul zilei?

A. N-am chef să fac prea multe. Ce rost are oricum?

B. Uneori simt că mi se moaie genunchii. Parcă sunt de gelatină o clipă, apoi senzaţia trece.

C. O, şi încă cum! Fac exerciţii ca o nebună. Am angajat chiar şi un antrenor de fitness. E italian!

Cu cine te-ai certat ultima oară?

A. O, aproape cu toată lumea: cu mama mea, care îi ţine partea soţului meu; cu vecina mea, care s-a trezit ţâfnoasă cu noaptea-n cap; cu surorile mele, care şi-au luat obiceiul să-mi pună tot felul de întrebări stupide la telefon; cu soacra mea, care încearcă să-mi controleze viaţa; şi cu soţul meu, care e întotdeauna de partea ei.

B. Nu mă cert cu oamenii. Mă adaptez întotdeauna. Întotdeauna.

C. Eu nu mă cert, scumpo. Fac dragoste.

Când te-ai întâlnit ultima oară cu prietenii?

A. Acum două luni? Poate mai mult? N-am chef de socializare în ultima vreme.

B. Prietenii şi familia vin să mă viziteze, dragii de ei. Nu am cum să controlez cine vine şi cine pleacă.

C. Zilele trecute, fetele au organizat o petrecere pentru copil; ne-am distrat grozav. Sigur, a trebuit să-mi întrerup cura de slăbire. Cum aş fi putut să rezist la brioşele alea?

Cât de împăcată eşti cu trupul şi cu sexualitatea ta?

A. Soţul meu şi cu mine dormim în camere separate. N-aş fi surprinsă dacă am începe curând să locuim în case separate sau pe continente separate.

B. Dormim încă în acelaşi pat, deşi mi-aş dori să dorm cu copilul. Totuşi nu-i spun asta. N-aş vrea să-l rănesc.

C. O, vorbeşti de hâţa-hâţa? O da, facem dragoste ca iepurii.

Ce crezi despre chestionarul ăsta?

A. E pierdere de timp.

B. Nu ştiu, nu m-am concentrat destul.

C. A fost distractiv. Nicio problemă!

Interpretarea rezultatelor

Dacă răspunsurile tale sunt în majoritate A: Nu numai că l-ai întâlnit pe Domnul Poton, dar probabil îl consideri deja cel mai bun prieten. Sună-ţi imediat doctorul şi cere-i ajutorul.

Dacă răspunsurile tale sunt în majoritate B: Respectul de sine e cam scăzut şi dai semne de comportament pasiv-agresiv. Fii vigilentă! Domnul Poton poate să-ţi bată la uşă în orice clipă.

Dacă răspunsurile tale sunt în majoritate C: Nu ai de ce să-ţi faci vreodată griji. Depresia e pentru tine ca Pământul faţă de Jupiter. După toate probabilităţile, Domnul Poton n-o să-ţi iasă niciodată în cale.

Mame scriitoare şi copiii lor

Alice Walker este una dintre figurile cele mai remarcabile şi mai tranşante din galeria scriitoarelor americane contemporane. Are fani în toată lumea şi cărţile ei au fost traduse în peste douăzeci de limbi. S-a născut în Georgia, fiind mezina unei familii de fermieri cu opt copii. N-a avut o copilărie privilegiată. Totuşi mama ei era hotărâtă să le ofere copiilor săi aceleaşi şanse de a reuşi în viaţă pe care le aveau copiii albi şi a făcut tot ce i-a stat în puteri ca să le asigure o bună educaţie. Alice a mers la şcoală la vârsta de patru ani. La opt ani a suferit o leziune la ochi ce urma să aibă un impact profund asupra vieţii sale şi probabil asupra scrisului. Deşi l-a iertat pe fratele ei pentru că i-a provocat pierderea permanentă a vederii la ochiul drept, a devenit timidă şi retrasă din cauza glumelor şi răutăţilor celorlalţi copii. Din zilele acelea a păstrat o aplecare spre singurătate şi o pasiune pentru povestit, împletind tradiţia orală cu cea scrisă.

La începutul furtunoşilor ani ’60 în Sud, Walker şi-a ascultat inima şi s-a căsătorit cu un avocat alb. Într-o perioadă violentă de rasism şi xenofobie, erau singurul cuplu interrasial din cercurile în care se învârteau. Au avut o fată, Rebecca. Naşterea a fost un moment de cotitură în viaţa lui Alice Walker. S-a simţit mult mai deplin legată nu numai de propria mamă, ci probabil de mamele din toată lumea – cele pe care nu avea să le întâlnească niciodată. Mai târziu, într-un eseu numit „In Search of Our Mothers’ Gardens”, scria: „Bunicile şi mamele noastre nu erau nişte Sfinte, ci nişte Artiste; împinse spre o nebunie amorţită şi nelămurită de izvoarele de creativitate dinăuntrul lor, care n-aveau pe unde să ţâşnească afară”. Altundeva spunea că romanele sale cuprindeau gândurile şi sentimentele pe care simţea că străbunii ei voiau să le transmită noilor generaţii.

Căsnicia ei a eşuat în divorţ, după care Walker a refuzat să mai păşească vreodată spre altar. De atunci părerile ei despre căsătorie şi despre viaţa conjugală au fost extrem de critice. Într-un eseu intitulat „A Writer Because of, Not in Spite of, Her Children”, Walker pune sub semnul întrebării ideile convenţionale despre artă şi creativitate din lumea occidentală. Afirmă că cultura dominantă trasează o graniţă între responsabilităţile creşterii copiilor şi sfera creativităţii. Vede instituţia căsătoriei ca pe o structură patriarhală inadecvată pentru o scriitoare independentă şi liberală ca ea. Apoi adaugă în glumă: „Unde mai pui că-mi place să fiu curtată”.

Cel mai apreciat roman al ei, The Color Purple, dovedeşte strălucit că Walker e o scriitoare care abordează făţiş misoginismul şi rasismul. De-a lungul întregii vieţi a militat pentru o lume mai bună, în care să existe libertate şi egalitate indiferent de sex, clasă sau religie. În tinereţe a activat în mişcarea pentru drepturi civile şi în mişcarea feministă. Interesant e că s-a opus termenului feminism şi l-a criticat ca fiind indiferent faţă de problemele femeilor de culoare. A sugerat în schimb folosirea unui termen inventat de ea: womanism{33}. Walker spunea că womanist este faţă de feministă ceea ce e purpuriul faţă de liliachiu.

În ultima vreme s-a apucat să critice politica lui Bush în Irak, atrăgând atenţia mass-mediei asupra mamelor şi copiilor irakieni. A mers în Gaza, întâlnindu-se cu reprezentanţi ai organizaţiilor nonguvernamentale şi cu oameni din Palestina şi Israel, pentru a construi o punte peste diferenţele culturale. A fost întotdeauna interesată de politică.

În ultimii ani, viaţa privată a lui Alice Walker a fost adusă în prim-plan din cauza unei controverse iscate între scriitoare şi fiica ei. Rebecca a făcut câteva remarci denigratoare la adresa mamei sale, acuzând-o că a uitat de propriul copil încercând să salveze copiii altora. Susţine că în copilărie şi în adolescenţă a fost mereu neglijată, în timp ce mama ei activistă alerga de la un eveniment la altul. N-a avut o tinereţe uşoară, s-a drogat şi a avut relaţii atât cu bărbaţi, cât şi cu femei până la vârsta de treisprezece ani. Un an mai târziu a rămas însărcinată. A scris în amănunt despre suişurile şi coborâşurile din viaţa ei în autobiografia Black, White and Jewish. După naşterea fiului ei, a scris o altă carte de memorii despre această experienţă şi despre cum a ajuns să aleagă să devină mamă după o lungă perioadă de ezitări şi îndoieli. Rebecca e de părere că feminismul a dezamăgit multe femei, şi chiar a înşelat o întreagă generaţie de femei convingându-le să nu facă copii.

E o poveste complicată, cu două faţete extrem de diferite, aşa cum tind să aibă toate poveştile mamă-fiică. Mie mi se pare interesant să văd cum o scriitoare atât de tranşantă şi de plină de succes şi o mamă atât de îngăduitoare ca Alice Walker s-a înstrăinat aşa de mult de fiica ei. A trecut printr-un conflict existenţial între viaţa ei ca mamă şi viaţa ei ca scriitoare? Oare e o poveste personală, determinată de împrejurări specifice, care le aparţine numai lor? Sau denotă ceva universal, care i se poate întâmpla oricui în orice moment?

Aşa cum îmi place să citesc din Toni Morrison, trebuie să mărturisesc că îmi place s-o şi ascult. Are o voce androgină răguşită, de parcă ne-ar vorbi din spatele unor bariere invizibile, din spatele unor fantome din generaţii trecute. E genul de persoană pe care ai putea s-o asculţi cu atenţie chiar dacă ar citi o reţetă de plăcintă cu dovleac. Ai sta locului la fel de vrăjit.

Criticul Barbara Christian numeşte tipul de realism întâlnit în cărţile lui Morrison „realism fantastic pământesc”. Morrison nu introduce fantasticul dintr-odată; îl distribuie în bucăţele şi fărâme, aşteptându-se să lucrăm împreună cu ea. Vrea să-şi incite cititorii să se implice activ în construirea poveştii în loc să stea pasivi deoparte. Trecutul este pentru ea un puzzle fascinant pe care e greu să-l reconstruieşti, însă trebuie. Scrie cu furie şi melancolie, dar şi cu dragoste şi compasiune. Într-una din cele mai apreciate cărţi ale sale, Beloved, care prezintă povestea captivantă a sclavei fugare Sethe, condiţia de mamă este analizată pe fundalul sclaviei. La sfârşitul romanului, Sethe îşi ucide propria fetiţă mai degrabă decât s-o vadă ajungând sclavă şi suferind aşa cum a suferit ea.

Femeile lui Morrison sunt curajoase şi monumentale, totuşi nu au nimic vădit eroic. Tocmai prin această combinaţie de neobişnuit şi obişnuit se remarcă romanele ei. Genul de relaţie mamă-copil pe care îl înfăţişează ea se bazează pe o iubire euforică, în esenţă, transformatoare şi tămăduitoare. Totuşi, mama şi copilul nu trăiesc într-un vid social şi prestaţia unei femei ca mamă nu este imună la relele şi păcatele lumii în care încearcă să supravieţuiască.

Morrison s-a căsătorit de tânără cu un student la arhitectură. N-a fost o căsnicie uşoară şi, după naşterea celor doi fii, cuplul s-a despărţit. Ea lucra ca redactor de carte pentru a-şi întreţine familia. Tocmai în perioada asta a început să lucreze la mult elogiatul roman The Bluest Eye. Îi venea greu să scrie după ce se întorcea de la muncă – nu se simţea prea sclipitoare sau spirituală sau inventivă după apusul soarelui. Obiceiul de-a se trezi foarte devreme, pe care şi l-a format când copiii erau mici, a devenit o alegere. În interviurile despre acea perioadă recunoaşte cu modestie că îi venea greu să se numească scriitoare, preferând în schimb să spună „Sunt o mamă care scrie” sau „Sunt un redactor care scrie”.

Fiii ei au spus odată că nu prea le-a plăcut să fie crescuţi de o mamă care îşi câştiga existenţa din scris. Întrebată din ce motiv, Morrison a dat un răspuns plin de sinceritate şi înţelepciune: „Cui i-ar plăcea? Mie sigur nu. Scriitorii nu sunt acolo, alături de tine”. Morrison susţine că scriitorii iubesc, necesită şi preţuiesc tot ce e vag. Totuşi acest vag crucial pentru literatură şi creativitate poate fi apăsător pentru copiii de scriitori.

Morrison este întâi de toate scriitoare. Spune că prietenii ei înţeleg lucrul ăsta şi o acceptă aşa cum este. Prietenii adevăraţi reuşesc. Uneori trebuie chiar să dea prioritate scrisului, nu copiilor ei. Una dintre amintirile pe care ni le povesteşte mi se pare foarte emoţionantă. Pe când lucra la Cântecul lui Solomon, i-a spus fiului ei cel mic – care pe-atunci avea zece ani – că n-o să se distreze deloc la vară, pentru că trebuia să lucreze tot timpul. L-a rugat fierbinte să rabde împreună cu ea, ceea ce el a făcut, fără tragere de inimă, dar cu multă bunăvoinţă. Morrison spune că fiul ei încă numeşte acea perioadă din viaţa lor „o vară groaznică”.

Atât Alice Walker, cât şi Toni Morrison preţuiesc bogăţia povestirii orale, care s-a transmis de la bunici la nepoate. Când se confruntă cu mari obstacole, îşi găsesc inspiraţia în multe femei curajoase din generaţiile anterioare şi la rândul lor ne inspiră să fim interesaţi de poveştile nespuse şi de subiectele trecute sub tăcere, trecute şi prezente. Deşi a fi mamă este pentru amândouă un lucru preţios, se abţin să îl zugrăvească în romanele lor ca pe o identitate sacră. Vorbesc deschis despre conflictele mamă-copil, fără să lase deoparte dificultăţile prin care au trecut. Numeroase înfrângeri, slăbiciuni şi pierderi le modelează pe femeile din poveştile lor; uneori poartă în piept inimi atât de rănite, încât e dureros să citeşti despre ele. Totuşi aceste personaje feminine sunt nişte luptătoare. Sunt nişte supravieţuitoare. Tocmai datorită luptelor înfocate – nu pierderilor sau izbânzilor – sunt cine sunt.

O inimă de cleştar

Până la sfârşitul lunii decembrie, Istanbulul îşi luase un aer sărbătoresc, plin de strălucire şi culoare, iar eu încercasem fără folos mai multe tratamente. Pe stâlpul de electricitate unde fuseseră atârnaţi tenişii, era suspendată acum o ghirlandă de luminiţe verzui şi pâlpâitoare. Le priveam cum clipesc stins în noapte, de parcă ar fi renunţat de mult să mai lupte cu întunericul.

Între timp am mers la o psihiatră – o femeie inteligentă, care avea obiceiul să-şi roadă unghia de la degetul mare când era distrată –, însă n-am avut prea mare încredere în tratament, iar unde nu există încredere, nu prea există nici rezultate. Printre efectele secundare ale antidepresivelor pe care mi le-a prescris se numărau mâncărimile în palme (deşi puteau la fel de bine să fie provocate de dorinţa mea de-a scrie din nou), senzaţia de uscăciune a gurii şi erupţii roşietice pe faţă. E o mare ironie că, oricât de benefice ar fi antidepresivele pentru unii oameni, pentru alţii efectele lor secundare pot adânci depresia. Am făcut şi terapie, dar după fiecare şedinţă problemele mele păreau să se amplifice în loc să se diminueze. Am încercat pentru scurt timp un grup de susţinere, însă, introvertită din fire, nu m-am putut obişnui cu ideea de-a vorbi despre viaţa mea privată într-un cerc de străini. De îndată ce-mi ieşeau din gură, cuvintele păreau ireale, aproape iluzorii.

Deja nu mai ştiam în ce măsură depresia mea era provocată de hormoni sau de forţe exterioare, în ce măsură era autoimpusă sau impusă de cultură. Depresiile survin împotriva voinţei noastre şi fără ştirea noastră, dar apoi – încet şi pe furiş – se pot preschimba într-un râu în care ne bălăcim de bunăvoie. Într-un cotlon al minţii îmi stăruia teama sâcâitoare că aş putea suferi de sindromul Muntelui vrăjit. În romanul lui Thomas Mann, eroul – Hans Castorp – se duce la un sanatoriu să viziteze un prieten care suferă de tuberculoză. În timpul vizitei, dezvoltă simptome similare şi sfârşeşte prin a rămâne la sanatoriu vreme de şapte ani. Mann credea că boala deschide o serie de noi posibilităţi pentru fiinţele umane şi favorizează dezvoltarea morală.

În acelaşi fel, eu îmi acceptasem depresia până la a o vedea ca pe o stare permanentă şi la a privi viaţa prin lentilele ei înceţoşate. Trebuia să mă apuc numaidecât de scris ca să găsesc o cale de ieşire din mlaştina asta. Trebuia să-mi aştern gândurile pe hârtie, însă cuvintele nu voiau să curgă. N-am fost în stare să scriu opt luni la rând.

Opt luni ar putea părea un fleac, însă mie mi s-au părut o veşnicie. În tot acel timp, depresia postnatală a devenit o parte inseparabilă a vieţii mele. Oriunde mă duceam, orice făceam, Domnul Poton mă urmărea ca un hărţuitor înverşunat. Prezenţa lui era obositoare, totuşi nu împingea niciodată lucrurile la extrem. Nu te desfiinţa, dar te preschimba în ceva subuman, o carcasă goală a eului tău de dinainte. Poate că nu te împiedica de tot să mănânci şi să bei, însă îţi răpea orice plăcere. Poate că nu-ţi secătuia toate puterile, însă te storcea destul cât să te simţi prins între somn adânc şi trezie, ca un somnambul blestemat.

Până să-mi dau seama, literatura s-a transformat într-un tărâm interzis îndepărtat, cu paznici mătăhăloşi la hotare. Temându-mă că n-am să mai fiu primită niciodată înăuntru, mă întrebam dacă scrisul era ca mersul pe bicicletă – un lucru pe care nu-l uiţi nicicând cu adevărat odată ce l-ai deprins. Ori era ca şi cum ai fi învăţat araba sau coreeana? Un meşteşug care te părăsea încetul cu încetul dacă nu mai exersai mult timp.

Întâi m-am convins că am uitat să scriu.

Apoi am început să bănuiesc că scrisul m-a uitat pe mine.

Să scrie romane – să alcătuiască poveşti, să creeze şi să distrugă personaje – e jocul preferat al celor care refuză să se maturizeze. Chiar dacă jocul se desfăşoară pe hârtie, posibilitatea de a-l juca iar şi iar te ajută să uiţi că eşti muritor. „Cuvântul vorbit piere, cuvântul scris rămâne.” Sau cel puţin aşa ne place să credem. Asta ne oferă o alinare pentru viaţa noastră trecătoare. Un romancier crede cu tărie, în adâncul sufletului, că e nemuritor.

Credinţa joacă un rol important în a fi scriitor. Ajungi să crezi cu atâta forţă în poveştile pe care le creezi, încât uneori lumea din afară ţi se va părea fadă şi neînsemnată. Când te sună prietenii, când apare o problemă importantă, când soţul vrea să luaţi cina în oraş, când obligaţiile sociale îţi apasă umerii, vei găsi o scuză ca să scapi de fiecare. Totul va fi „pe locul doi” – vei găsi timp doar pentru scris.

Romanciera este şi trebuie să fie egoistă. Condiţia de mamă se bazează pe „dăruire”.

Pe când romanciera este o introvertită, cel puţin pe durata scrierii unui roman, mama este – prin definiţie – extrovertită. Romanciera îşi construieşte o cămăruţă în adâncul minţii sale şi încuie uşa, pentru ca nimeni să nu poată intra. Acolo îşi ascunde secretele şi ambiţiile de toţi ochii iscoditori. Cât despre mamă, ea trebuie să-şi ţină toate uşile şi ferestrele larg deschise, fie iarnă, fie vară. Copiii ei pot să intre pe unde au chef şi să colinde peste tot după plac. Nu are niciun ungher tainic.

Când copilul tău cade şi-şi juleşte genunchii sau vine acasă cu amigdalele umflate sau zace în pat chinuit de febră sau îl interpretează pe SpongeBob SquarePants în piesa de la şcoală, nu ai cum să spui: „Bine, păi, în momentul ăsta scriu la un nou capitol. Poţi, te rog, să mai vii să vorbim luna viitoare?”.

Betty Friedan – scriitoare, activistă şi feministă – credea cu tărie că avem nevoie de o definiţie mai largă a succesului decât cea stabilită în mare de societatea modernă. Trebuie să redefinim valorile familiale ca să putem schimba sistemul în care orice mamă din suburbii luptă de una singură, gândindu-se că greşeşte cu ceva ori de câte ori încearcă un sentiment cât de mic de înfrângere. Friedan însăşi a scris cărţi inovatoare şi a crescut trei copii. „Prioritatea oamenilor – a bărbaţilor şi femeilor deopotrivă – ar trebui să fie aceea de-a susţine şi de-a îmbunătăţi viaţa, nu lăcomia”, spunea ea.

Toate formele de depresie se adâncesc când uităm să ne îmbunătăţim viaţa. Poate cea mai stăruitoare întrebare pe care ne-o punem în momente ca astea este: De ce? De ce mi se întâmplă tocmai mie aşa ceva? De ce nu celorlalţi, de ce mie? Sfânta Teresa D’Ávila spunea odată: „Sufletul nostru este ca un castel dăltuit dintr-un singur diamant sau dintr-un cleştar la fel de străveziu”. Necazul e că noi, femeile, ne temem uneori să nu se fi crăpat iremediabil cleştarul, deşi nu s-a crăpat şi credem că e vina noastră, deşi nu este.

Bunica mea maternă s-a căsătorit la cincisprezece ani cu un ofiţer de armată pe care îl văzuse doar două minute (bunicul meu bătuse la uşă prefăcându-se că era în căutarea unei adrese, iar ea deschisese şi îi dăduse îndrumări, prefăcându-se la rândul ei). Mama mea s-a căsătorit cu un student la filosofie la douăzeci de ani, când era încă în facultate, şi n-a putut fi convinsă să nu se mărite atât de tânără.

Una dintre cele două femei a avut o căsătorie aranjată în Turcia anilor ’30, a crescut trei copii şi a depins în întregime de priceperea soţului ei de-a o întreţine. Cealaltă a avut o căsătorie din dragoste, încheiată de bunăvoie, a divorţat, a absolvit facultatea (şi-a luat diploma după divorţ), şi-a crescut copilul şi a fost independentă financiar. Deşi bunica a fost constrânsă de rolurile de gen tradiţionale şi mama a fost o femeie emancipată, interesant e că, atunci când venea vorba să supravieţuiască vicisitudinilor condiţiei de femeie (precum tristeţea postnatală, menopauza, etc.), existau momente când bunica era mai bine pregătită. De la o generaţie la următoarea, unele informaţii preţioase s-au pierdut pe drum, printre care şi faptul că în diferite etape ale vieţii sale o femeie ar putea avea nevoie, chiar va avea nevoie, de ajutorul surorilor sale, fie ele de sânge sau nu. Cât despre femeile din generaţia mea, noi suntem atât de orbite de propagandă, că putem să facem absolut orice dorim şi tot nu reuşim să fim întotdeauna cu picioarele pe pământ. Probabil că uităm cum să cerem ajutor când avem cea mai mare nevoie de el.

Astăzi, nu vorbim sau nu scriem prea mult despre acea faţă a condiţiei de mamă care a fost lăsată în umbră. În schimb, ne dezvoltăm după două precepte dominante: perspectiva tradiţională care spune că a fi mamă este cea mai sacră şi mai însemnată obligaţie a noastră şi că ar trebui să renunţăm la orice altceva ca să împlinim această datorie; şi perspectiva „modernă” a revistelor pentru femei ce înfăţişează tipul „superfemeii” cu carieră, soţ şi copii, în stare să satisfacă nevoile tuturor, acasă şi la serviciu.

Oricât de diferite ar părea aceste două perspective, au totuşi un lucru în comun: ambele se concentrează numai pe ceea ce vor să vadă, neglijând complexitatea şi profunzimea condiţiei de mamă şi felul în care aceasta transformă o femeie şi inima ei de cleştar.

Adio, domnule djinn

Katherine Mansfield remarca odată cu vocea ei fermecătoare: „Să-ţi fii credincioasă ţie însăţi! Eului tău! Care eu? Care dintre multele – chiar aşa, se pare că la atâtea se ridică –, sutele de euri? Cu atâtea complexe şi reprimări şi reacţii şi vibraţii şi reflecţii, există momente în care am sentimentul că sunt doar un mărunt angajat al unui hotel fără proprietar”{34}.

Ca mărunt angajat al propriului meu hotel, mi-aş dori să pot spune că, în cele din urmă, folosindu-mi voinţa, stăpânirea de sine şi inteligenţa, l-am învins pe Domnul Poton. Mi-aş dori să pot pretinde că l-am biruit cu propriile forţe, ticluind un plan grozav ce l-a aruncat în uitare. Dar nu s-a întâmplat astfel.

Asta nu înseamnă că niciun tratament n-a avut efect. Sunt sigură că unele au avut. Dar sfârşitul depresiei mele postnatale a venit mai mult de la sine, odată cu încheierea unui ciclu interior. Numai la timpul potrivit, numai când am ajuns în faza „potrivită”, am ieşit din vizuina aia de iepure întunecată şi sufocantă. Aşa cum o zi durează douăzeci şi patru de ore şi o săptămână şapte zile, aşa cum un fluture ştie când să iasă din cocon şi o sămânţă, când să încolţească, aşa cum trecem prin faze de dezvoltare, aşa cum orice lucru şi orice fiinţă din univers are o dată de „expirare”, depresia postnatală are şi ea una.

Există două moduri de-a privi această problemă:

Cel pesimist: „Dacă nu ai cum să ieşi din depresie decât la timpul potrivit, atunci nu pot să fac nimic în privinţa asta”.

Cel optimist: „Dacă nu ai cum să ieşi din depresie decât la timpul potrivit, atunci depresia nu-mi poate face nimic”.

Dacă înclini spre abordarea pesimistă, atunci sunt şanse să te afli în primele faze ale depresiei postnatale. Dacă înclini spre abordarea optimistă, atunci, felicitări, te apropii de ieşire. Fiecare femeie are nevoie de o perioadă variabilă de timp ca să încheie ciclul. Unora le ia câteva săptămâni, altora mai bine de un an. Dar oricât de întortocheat şi de năucitor ar părea, fiecare labirint are o ieşire.

Nu trebuie decât să te îndrepţi spre ea.

Domnul Poton: Eşti un pic schimbată în dimineaţa asta. Ai în ochi o sclipire care nu era acolo.

Eu: Chiar? S-ar putea. Azi-noapte am avut un vis ciudat.

Domnul Poton: Sper că era un coşmar! Scuze, dar trebuie să spun asta. La urma urmei, sunt un djinn răutăcios. Nu pot să-ţi doresc nimic bun, e împotriva regulamentului.

Eu: Nu-i nimic. Oricum era la fel de intens ca un coşmar.

Domnul Poton (mai interesat acum): O, chiar aşa? Povesteşte-mi-l!

Eu: Păi, stăteam pe cheiul unui port, tu şi cu mine. Se pare că plecai cu un vapor care duce djinnii de pe tărâmul ăsta spre următorul. Era un vapor uriaş, cu multe lumini. În port era mare înghesuială, se strânseseră acolo sute de femei gravide, cu burţile la gură. Apoi te-ai îmbarcat şi eu ţi-am făcut cu mâna în semn de rămas-bun.

Domnul Poton (nedumerit): Erai tristă să mă vezi plecând? Eşti sigură? Probabil săreai în sus de bucurie. Doar ţi-am distrus viaţa.

Eu: Nu, nici gând. Eu mi-am făcut-o cu mâna mea.

Domnul Poton (şi mai nedumerit): Vrei să spui că nu eşti furioasă sau supărată pe mine?

Eu: Nu, nu sunt, de fapt. Cred că trebuia să trec prin depresia asta ca să pot rearanja piesele mai bine. Dacă privesc lucrurile aşa, îţi datorez chiar mulţumiri.

De parcă l-aş fi pocnit în faţă, Domnul Poton se înroşeşte până în vârful urechilor şi se trage un pas înapoi.

Domnul Poton (cu glasul tremurând): Nimeni nu mi-a mai vorbit aşa vreodată. Nu ştiu ce să spun.

(Ochii i se umplu de lacrimi.) Femeile mă urăsc. La fel şi doctorii, şi terapeuţii. O, ce lucruri îngrozitoare scriu despre mine! N-ai idee cum e să fii insultat în broşuri, cărţi şi pe toate site-urile.

Eu: Ascultă, vaporul acela din visul meu avea un nume: Aurora. Asta înseamnă „zori” în spaniolă, adică şafak în turcă.

Făcând ochii oblici mari cât cepele, mă priveşte nedumerit.

Eu: Nu înţelegi? Eu sunt vaporul ăla. Eu te-am adus în portul vieţii mele.

Domnul Poton (scărpinându-se în cap): Să zicem o clipă că e adevărat ce spui. De ce-ai fi făcut aşa ceva?

Eu: Pentru că am crezut că nu mai pot să fac faţă vocilor mele contradictorii. Mi s-a părut întotdeauna greu să le strunesc pe Degeţicile mele. Dacă eram de acord cu una, nu reuşeam niciodată să le împac pe celelalte. Dacă o iubeam puţin mai mult pe vreuna, celelalte începeau să se plângă. Aşa era de fiecare dată. O scoteam la capăt sprijinindu-mă puţin pe una şi apoi puţin pe alta. Dar după ce am născut, sistemul a încetat să mai funcţioneze. N-am mai putut îndura pluralitatea dinăuntrul meu. Maternitatea cere unitate, stabilitate şi deplinătate, pe când eu eram scindată în şase voci, dacă nu mai multe. Am cedat sub presiune. Atunci te-am chemat pe tine.

În clipa aia se întâmplă un lucru tare ciudat. Acolo, sub ochii mei, Domnul Poton începe să se topească precum ceaţa în lumina soarelui.

Domnul Poton (scoţându-şi batista de mătase şi tamponându-şi ochii): Atunci cred că e timpul să plec. Nu mi-am închipuit că o să mă emoţionez aşa de tare. (Îşi şterge nasul.) Îmi pare rău – m-ai luat prin surprindere, atâta tot.

Eu: Nu-i nimic.

Domnul Poton (smiorcăindu-şi nasul): Cred că o să-mi fie dor de tine. O să-mi scrii?

Eu: O să scriu despre tine. O să scriu o carte.

Domnul Poton (bătând din palme): Ce grozav! O să ajung celebru!

Se lasă o tăcere apăsătoare, care-mi năvăleşte în urechi ca vântul prin frunze. Mă simt uşoară, de parcă ceva m-a apucat şi m-a ridicat.

Domnul Poton: Păi, la revedere. Dar ce se va întâmpla cu Degeţicile?

Eu: O să le scot din seif. O să le dau drepturi egale să se exprime. Oligarhia s-a sfârşit, la fel şi lovitura de stat, monarhia, anarhia şi fascismul. A venit în sfârşit timpul pentru o democraţie matură.

Domnul Poton (râzând): Dă-mi voie să te previn, scumpo, democraţia nu-i doar lapte şi miere.

Eu: S-ar putea să ai dreptate. Totuşi aş prefera-o celorlalte regimuri.

PARTEA A ŞAPTEA
Zorii

Liniştea de după furtună

Într-o zi însorită de august, când prunele din grădină se pârguiseră până la un violaceu perfect, Eyup s-a întors din armată, mai slab şi mai măsliniu. N-a spus nimic multă vreme, zâmbind doar. Apoi l-am auzit vorbind drăgăstos cu sticlele de şampon, parfumurile şi cremele din baie.

— Nu-i spui nici măcar „bună” soţiei tale, dar pălăvrăgeşti cu chema de ras? l-am întrebat.

A râs.

— În armată ajungi să duci dorul până şi celor mai mărunte plăceri ale vieţii şi înveţi să fii recunoscător pentru tot ce ai la îndemână.

— Probabil că şi depresia te învaţă acelaşi lucru, am zis. Am învăţat să privesc în jur cu ochi mulţumiţi.

— Îmi pare rău că n-am putut să fiu alături de tine, a murmurat trăgându-mă spre el. Apoi a adăugat gânditor: Ne-am fi putut descurca mai bine.

— Ce vrei să spui?

— De ce n-am cerut ajutorul familiilor noastre sau al prietenilor când treceai prin criza aia? De ce n-am angajat o dădacă profesionistă să te ajute? Ai încercat să faci totul singură. De ce?

Am dat din cap.

— Am crezut că pot să mă descurc. Am crezut că pot să legăn fetiţa până adoarme, să o hrănesc cu mâncare sănătoasă şi să-mi scriu romanele. Nu mi-a trecut niciodată prin minte că nu voi fi în stare să fac asta singură. Asta era forţa, dar şi slăbiciunea mea.

— De acum înainte vom face totul împreună, spune el drăgăstos.

— Ce bine! am exclamat. O să ai grijă de fetiţă cât scriu?

Şovăie, o fărâmă de teamă licărindu-i în ochi.

— Hai să ne apucăm să căutăm o dădacă.

Aşa am făcut. În zece zile am găsit o dădacă din Azerbaidjan, o femeie fenomenală – sâni uriaşi, dinţi îmbrăcaţi în aur, voce puternică şi râs voios. O combinaţie uluitoare între Mary Poppins, Xena, Prinţesa Războinică şi Impedimenta – nevasta zdravănă şi matriarhală a şefului Vitalstatistix şi prima doamnă din satul galezului Asterisc. O femeie care putea să spună cele mai drăguţe lucruri în turcă, să vorbească aproape fără să respire în rusă şi care credea că marea problemă cu Stalin a fost că nu avusese o dădacă bună în copilărie. Ne-a învăţat lucrurile de bază despre copii – cum să-i faci să râgâie, să-i legeni până adorm, să-i hrăneşti şi să ne rămână timp şi pentru noi. Ne-a ajutat mult. Toţi ne-am ajutat unul pe altul.

Chiar în luna aceea avea loc aniversarea suplimentului literar al unui ziar liberal. Când am ajuns la locul evenimentului, am găsit o mulţime de romancieri, poeţi, critici, reporteri locali şi străini, fotografi şi profesori universitari bând vin din pahare de carton, ronţăind cuburi de brânză şi învârtindu-se guralivi de colo-colo. Ca la mai toate activităţile sociale din Istanbul, o pâclă cenuşie se ridica în rotocoale leneşe, fumul tuturor ţigărilor, trabucurilor şi pipelor plutind în văzduh. Dar ne aflam pe o terasă şi aerul de deasupra şi din depărtare era răcoros, iar cerul – de un albastru oceanic întunecat.

Tocmai acolo, după atâta timp, m-am întâlnit cu doamna Adalet Ağaoğlu. A zâmbit când m-a văzut.

— Îţi aduci aminte discuţia pe care am avut-o cu ceva vreme în urmă? m-a întrebat.

— Cum aş fi putut s-o uit? am răspuns.

— Cred că ai făcut alegerea corectă devenind mamă până la urmă, a spus ţinându-mi mâna într-a ei şi privindu-mă stăruitor.

I-am strâns uşor mâna şi am răspuns cu modestie:

— Iar eu îţi respect decizia de-a nu deveni mamă pentru a te putea dedica pe deplin scrisului.

La urma urmei, aşa cum dovedeşte clar chiar şi cea mai fugară privire aruncată în viaţa scriitoarelor – orientale sau occidentale, trecute şi prezente –, fiecare caz e altfel. Nu există o formulă unică pentru maternitate şi scris care să ni se potrivească tuturor. Există în schimb, în această călătorie literară, multe drumuri care duc toate spre aceeaşi destinaţie, fiecare la fel de valoros. Aşa cum orice scriitor sau scriitoare învaţă să-şi dezvolte un stil unic şi totuşi îşi găseşte inspiraţia în cărţile altora, ca femei, ne elaborăm propriile răspunsuri la întrebările şi nevoile universale, impulsionate una de curajul alteia.

Mai târziu, privind cum doamna Ağaoğlu pleacă de la petrecere şi cum seara se apropie încet de sfârşit, mi-am dat seama că roata vieţii făcuse o întoarcere completă.

Democraţia Degeţicilor

Ţin seiful strâns în poală, ascultând. Niciun sunet. Nicio vorbă. Inima îmi bate nebuneşte. Oare sunt bine? Mi-a fost atât de dor de ele, încât ochii mi se umplu de lacrimi.

După ce o răsucesc puţin, încuietoarea se deschide cu un clic.

— Vă rog să ieşiţi, zic.

Nicio mişcare preţ de un minut întreg. Apoi, ferindu-şi ochii de lumina bruscă, puţin obosite, însă altminteri într-o stare destul de bună, Degeţicile mele încep să iasă una câte una.

— Libere în sfârşit! exclamă Mama Budincă de Orez. Mi-a înţepenit spatele. Ce experienţă îngrozitoare! Nu tu frigider, cuptor cu microunde, oală electrică pentru gătit orezul. N-am putut să-mi fac nici măcar un ceai vreme de luni de zile!

— Nu vorbi în numele meu. Sunt foarte sigură că acest calvar existenţial pe care l-am lăsat în urmă va naşte o explozie artistică înăuntrul meu. Filosofii greci credeau că melancolia nu e neapărat o experienţă dăunătoare. După Platon, de pildă, melancolia putea spori calitatea operelor artistice…

— Of, mai scuteşte-mă, mormăie Milady Cehoviana Ambiţioasă.

Cu trupul ei micuţ, se căzneşte să se caţăre pe cutie şi reuşeşte să se aşeze pe capac, aranjându-şi părul.

— Nu pot să cred cât timp preţios am pierdut în închisoarea asta. Djinnul ăla ne-a răpit practic opt luni din viaţă! Of, câte lucruri am fi putut face în tot timpul ăsta.

— Hei, căpcăunul ăla a plecat? întreabă Mica Domnişoară Practică ieşind şi uitându-se în jur.

— Da, nu te teme. A plecat, îi răspund.

Mica Domnişoară Practică zâmbeşte, ceva din vechiul neastâmpăr sclipindu-i în adâncul ochilor.

— Stai o clipă. Te-ai grăbit să vii aici să ne eliberezi?

— Da, zic. Mi-a fost foarte dor de voi.

— Ţi-a fost dor şi de mine, scumpo? întreabă Blue Belle Bovary, trimiţându-mi o bezea din vârful buzelor ei roşii precum cireşele. Chiar şi de mine?

— Şi de tine, îi răspund. Nu încape niciun „chiar” aici. Mi-a fost dor de toate în egală măsură.

— Ce vrei să spui? zice Blue Belle Bovary. Nu ne-ai tratat niciodată egal.

— Aşa e. A fost o greşeală şi îmi cer iertare de la toate. De acum înainte n-o s-o mai cenzurez pe niciuna dintre voi, veţi avea drepturi egale la cuvânt. Acum e democraţie.

— În sfârşit, spune Doamna Derviş cu un zâmbet sincer. Asta mi-am dorit dintotdeauna. E grozav!

Pentru prima oară în viaţă, îmi dau seama, le văd ca pe Una – piese inseparabile ale aceluiaşi întreg. Când una stă afară în frig, tremură toate. Când una e rănită, sângerează toate. Când una e fericită şi împlinită, trag toate foloase de pe urma fericirii ei.

Când Milady Cehoviana Ambiţioasă şi Domnişoara Cinica Doctă au dat o lovitură de stat în noaptea aceea îndepărtată, s-a întâmplat aşa pentru că voiam să-mi înăbuş latura maternă. Nu eram pregătită s-o întâlnesc pe Mama Budincă de Orez. Iar legământul pe care l-am făcut sub Copacul-Creier a fost pentru că nu mă simţeam împăcată cu trupul meu. Nu eram pregătită pentru Blue Belle Bovary. Monarhia absolută a Mamei Budincă de Orez din timpul sarcinii a fost rezultatul convingerii mele că celelalte voci interioare nu erau compatibile cu maternitatea. În fiecare moment de criză, puneam o singură Degeţică pe piedestal în dauna tuturor celorlalte.

Sunt toate la un loc – cu defectele şi calităţile lor, plusurile şi minusurile lor, toate poveştile lor alcătuiesc cartea eului meu.

Hélène Cixous – universitară, eseistă, critic literar, scriitoare şi una dintre cele mai originale şi mai incisive voci ale timpurilor noastre – spune că textele ei sunt scrise în alb şi negru, din lapte şi noapte. Patriarhatul nu există pentru ea în afara tărâmului esteticii şi poeticii. Analizează abordarea freudiană care priveşte femeia ca pe o „lipsă”, înlocuind-o cu una a „femeii ca exces”. Descrie stilul scriitoarelor folosind metafore ale naşterii, alăptării şi aluzii la trupul feminin. „Este important să definim o practică feminină a scrisului, o importanţă ce se va menţine, căci practica aceasta nu va fi niciodată teoretizată, îngrădită, codificată – ceea ce nu înseamnă că nu există.”

Pentru Cixous, să fii mamă e o experienţă care te împlineşte, cea mai intensă relaţie pe care o fiinţă umană o are cu alta. Deşi trage linie între aspectul cultural şi cel biologic, al doilea nu este nesemnificativ pentru ea. Biologia femeii este o sursă de inspiraţie pentru stilul ei figurativ de-a scrie. „Mă revărs! Sânii îmi picură. Lapte. Cerneală. Vremea alăptatului…” Cixous e o universitară deopotrivă critică şi încurajatoare cu scriitoarele. Crede că, în loc să „submineze patriarhatul din interior”, multe autoare au ales să scrie ca bărbaţii, reluând aceleaşi coduri şi stereotipuri. Pledează pentru o scriitură nouă, bazată pe economia libidinală a femininului, o écriture féminine, care să aibă o atitudine critică faţă de logocentrism şi falocentrism şi să opereze în afara şi dedesubtul acestor teritorii, precum tunelele pe sub pământ făcute de cârtiţe.

Nu există schimbare socială fără schimbare lingvistică. Femeile trebuie să rupă tăcerea. Trebuie să scrie. „Ar trebui să scriem aşa cum visăm”, spune ea.

Ursula K. Le Guin este una dintre scriitoarele mele preferate. Fiind întrebată ce i-ar plăcea să fie dacă nu ar fi scriitoare, a răspuns: „Moartă”. Din ziua când a început să scrie, la vârsta de cinci ani, nu şi-a încetinit ritmul. Deşi mereu prolifică şi inventivă în mai multe genuri, afirma că scrisul nu e niciodată uşor. „Dificultatea de-a încerca să fii responsabilă, oră de oră, zi de zi, vreme de aproape douăzeci de ani, pentru bunăstarea copiilor şi perfecţiunea cărţilor este imensă: implică o risipă nesfârşită de energie şi o cântărire imposibilă a priorităţilor concurente.” Cu toate dificultăţile, spune că mâna care împinge leagănul scrie cartea.

Aşezându-le pe Degeţicile mele pe birou, le îmbrăţişez pe toate şase. Mă îmbrăţişează la rândul lor chicotind.

Domnişoara Cinica Doctă, Milady Cehoviana Ambiţioasă, Mica Domnişoară Practică, Mama Budincă de Orez, Doamna Derviş, Blue Belle Bovary şi vocile pe care nu le-am întâlnit încă stau una lângă alta. Niciuna nu încearcă să le conducă pe celelalte, niciuna nu e o dictatoare. Niciuna nu poartă coroană sau insigne. Nu acum.

Asta nu înseamnă că sunt de acord în toate privinţele. Însă ascultând, nu doar vorbind, învaţă arta convieţuirii. Acum ştiu că pentru a exista, libere şi egale, au nevoie una de alta şi că, dacă fie şi una singură dintre voci e înrobită, niciuna nu poate fi liberă. Învăţăm împreună cum să trăim, să scriem şi să iubim la maximum, fiind pur şi simplu tot ceea ce suntem. Uneori ne reuşeşte minunat şi firesc, alteori eşuăm lamentabil. Dar când eşuăm, ne amintim momentele de armonie şi bunăvoinţă şi încercăm din nou.

Cam ăsta e tiparul după care se desfăşoară viaţa mea: Fac un pas înainte, merg mai departe, cad, mă ridic, încep să merg iar, mă împiedic şi cad iar în nas, mă ridic, continui să merg…

Epilog

Peste un an, am terminat noul meu roman, Cele patruzeci de legi ale iubirii, care a devenit un bestseller record în Turcia. Am început din nou să dau interviuri, să scriu editoriale şi eseuri, să particip la festivaluri literare şi să trec de la o cultură la alta, aşa cum am făcut întotdeauna. Am renunţat să mai predau la Universitatea din Arizona, fiindcă s-a dovedit că mi-e imposibil să călătoresc cu copilul atâtea ore. În schimb, ne-am oferit un nou început în Londra, petrecându-ne jumătate din an acolo şi cealaltă jumătate în Istanbul. Am învăţat să îmbin viaţa de nomadă cu cerinţele unei existenţe sedentare.

Pe fiica noastră o cheamă Shehrazad Zelda – primul nume inspirat de fermecătoarea povestitoare orientală, cel de-al doilea, de Zelda Fitzgerald. Optsprezece luni mai târziu am născut un fiu, Emir Zahir – primul nume fiind împrumutat din vechile tradiţii orientale, cel de-al doilea, dintr-o povestire a lui Borges, „Zahirul”, şi dintr-o carte a lui Paulo Coelho, Zahir.

În tot ce am făcut şi am scris, mi-am găsit şi încă îmi mai găsesc inspiraţia, în mare măsură şi cu multă recunoştinţă, în Zelda şi Zahir, în frumuseţile şi profunzimile condiţiei de mamă.

Cea de-a doua sarcină a fost uşoară şi nici după naştere, nici în lunile următoare nu m-am mai întâlnit cu Domnul Poton sau cu vreuna dintre rudele sale. Aud că a îmbătrânit şi e înţepenit de artrită. Poate că în curând va înceta cu totul să le mai supere pe proaspetele mame şi va prefera să-şi petreacă timpul lustruindu-şi lampa.

{1} Peyami Safa (1899-1961) – renumit scriitor turc ce a trăit la Istanbul, cunoscut prin romanele, editorialele şi articolele sale din ziare (n.a.).

{2} Maganda (pl. Magandalar) – termen argotic turcesc ce desemnează un om necioplit sau needucat, care se situează undeva între Neanderthal şi Om (în tc., în orig.) (n.a.).

{3} Codul Sultanului Fatih a legalizat fratricidul în Imperiul Otoman de secol XV, permiţându-le conducătorilor să-şi ucidă fraţii, pentru ca aceştia să nu devină o ameninţare pentru tron (n.a.).

{4} Sura 18 – „Grota”, versetul 31, în Coranul, trad. de George Grigore, Editura Herald, Bucureşti, 2010, Ediţia a 3-a, revizuită şi adăugită, p. 206.

{5} Arta de a interpreta Coranul (în arabă, în orig.) (n.a.).

{6} Şcoală care funcţionează de regulă pe lângă o moschee (în arabă, în orig.) (n.a.).

{7} Instrument muzical cu coarde, specific Orientului Mijlociu şi nordului Africii, asemănător cu lăuta.

{8} Citat din articolul lui Geoffrey Samborn, „Keeping Her Distance: Cisneros, Dickinson, and the Politics of Private Enjoyment”, PMLA, 2001 (n.a.).

{9} Joc de cuvinte bazat pe asemănarea formală şi fonetică dintre cuvântul wolf (lup) şi numele scriitoarei britanice, Woolf.

{10} Lev Tolstoi, Anna Karenina, trad. de Emil Iordache, Editura Polirom, Iaşi, 2003, Partea I, Cap. 1, p. 7.

{11} Tolstoi, op. cit., p. 214.

{12} În sufism, Hu este unul dintre numele lui Allah şi este folosit împreună cu Allah (Allah Hu însemnând „Dumnezeu cel Adevărat”). Cuvântul denotă un „dincolo dimensional” fără cantitate şi calitate. Simbolizează Unitatea, unde toate sunt legate între ele (n.a.).

{13} Sylvia Plath, Clopotul de sticlă, trad. şi note de Alexandra Coliban-Petre, Editura Polirom, Iaşi, 2012, p. 255 (n. r.).

{14} Prietenii de joacă ai Sylviei Plath.

{15} Kavafis, Poeme, pref. şi trad. de Aurel Rău, Editura Univers, Bucureşti, 1971, p. 69.

{16} Genç Kizlar – romanul de debut al scriitoarei turce Nihal Yeginobah, publicat sub numele de Vincent Ewing.

{17} Chōji (1978) – roman al scriitoarei şi eseistei japoneze Yuko Tsushima, tradus în limba engleză în 1983.

{18} Soartă, destin (în tc., în orig.).

{19} Jackson R. Bryer şi Cathy W. Barks, ed., Dear Scott, Dearest Zelda, St. Martin’s Press, New York, 2002, xxviii (n.a.).

{20} Dacă doriţi o biografie impecabilă, consultaţi cartea lui Nancy Mitford, Zelda, Harper, New York, 1983 (n.a.).

{21} Jackson R. Bryer şi Cathy W. Barks, ed., Dear Scott, Dearest Zelda, St. Martin’s Press, New York, 2002, xxviii (n.a.).

{22} William Shakespeare, Opere complete, vol. 6, Totu-i bine când sfârşeşte bine, trad. de Ion Frunzetti, Editura Univers, 1987, p. 154.

{23} În Anthem apare un cuplu cu un copil. Dar chiar şi în acest roman, scopul real al procreării este acela de-a crea o nouă rasă şi un model diferit de fiinţă umană. Când Ayn Rand scria despre educaţia copiilor, voia să arate aproape întotdeauna cum ar funcţiona o societate raţională cu indivizi raţionali (n.a.).

{24} Carte apărută în română cu titlul Fiicele doctorului March sau Micuţele doamne.

{25} Statul sunt eu! (în fr., în orig.) (n.a.)

{26} Grup celebru de scriitori, critici, actori şi oameni de spirit din New Yorkul anilor ’20.

{27} Lista scenariştilor, actorilor, regizorilor, muzicienilor şi a altor profesionişti din domeniul divertismentului american de la jumătatea secolului XX, care nu primeau de lucru din cauza convingerilor sau legăturilor lor politice.

{28} Audre Lord, Sister Outsider: Essays, Speeches, Crossing Press, Berkeley, 2007, p. 12 (n.a.).

{29} Moyra Davey, ed., Mother Reader: Essential Writings on Motherhood, Seven Stories Press, New York, 2001, p. 11 (n.a.).

{30} Dragă, scumpo (în fr., în orig.).

{31} Laure Adler, Marguerite Duras, Éditions Gallimard, Paris, 2000, p. 217 (n.a.).

{32} Fursecuri cu unt sau grăsime, cu gust de anason sau scorţişoară, servite în general la evenimente şi sărbători (în sp., în orig.).

{33} Termen folosit de Alice Walker în volumul In Search of Our Mothers’ Gardens: Womanist Prose (1983), pentru a descrie perspectiva şi experienţele femeilor de culoare.

{34} Patricia L. Moran, Word of Mouth: Body Language in Katherine Mansfield and Virginia Woolf, University Press of Virginia, Charlottesville, 1996 (n.a.).